Ив Рутланд
Роден с късмет

Превод от английски: Николай Кузманов, Борислав Иванов, 1994

chitanka.info

Първа глава

Клей Кинкейд крачеше из офиса си в супермодерния небостъргач, където се помещаваше неговата компания. Той спря, погледна навън към Пето Авеню шестдесет и четири етажа по-надолу и продължи да крачи нервно. Предстоящото посещение на Кранстън не му даваше покой. Твърде досадно бе да прекараш часове над счетоводните баланси заради един педантичен финансов експерт, преди всяка негова ревизия.

Тази сутрин вече бе изгубил половин час в очакване Филип Кранстън да се появи. Кинкейд посегна към телефона на бюрото си и хвърли бегъл поглед на снимката си в днешния брой на „Таймс“ — „Тридесет и шест годишния милионер Клей Кинкейд — човекът, роден с късмет“. Той не беше чел статията, но му се искаше да им докаже, че късметът няма нищо общо с неговия успех. В основата бе умението му да улучи точния момент на действие.

— Маги, обади се и разбери какво се е случило с Кранстън.

— Вече го направих, господин Кинкейд. Той е болен и вместо него ще дойде някаква си госпожица Роджърс. Всеки момент трябва да се появи.

Клей се поотпусна. Жените бяха негова слабост. В света на международната търговия, доминирана от мъже, Кинкейд лесно постигаше разбирателство и с най-сериозните бизнесмени. Но жените в бизнеса са като глътка чист въздух. Вече беше разбрал, че деловите дами, които познава, са се посветили безрезервно на кариерата си. Начинът, по който съумяваха да изглеждат, също му допадаше — толкова елегантни, толкова женствени… Да, наистина му се нравеше деловото общуване с жени, но все пак предпочиташе срещите му с тях да бъдат на вечеря, понякога да продължат дори цяла нощ, в случай че дамата е особено привлекателна. Но тази госпожица Роджърс си позволяваше да закъснява. Може би бе спряла да се пооправи и навярно тяхната среща щеше да се проточи до късно следобед.

Самата госпожица Синтия Роджърс знаеше, че закъснява, но не я интересуваше. Тя седна на бюрото си, вторачена в телефона. Не можеше да напусне офиса, докато докторът не се обади.

— Синди, закъсняваш! — извика Джейн, нейната приятелка, с която работеха заедно в сдружението „Карътърс и Кранстън“.

— Джейн, Джейми е болен. Снощи имаше висока температура и съм малко разтревожена.

— Ти само се тревожиш, откакто се грижиш за децата на сестра ти, правиш от мухата слон!

— Ами треската не е нещо толкова безобидно. Казах му да си остане вкъщи днес. По-късно ще повикам лекар да го прегледа. Нямах намерение да идвам на работа при това положение, но трябваше да взема досието на Олстън. А сега на всичкото отгоре трябва и да замествам Кранстън.

— Горкото дете! — подвикна Джейн подигравателно, но Синди не разбра шегата й. — Децата постоянно се разболяват, уж много са болни, а на следващия ден нищо им няма. Защо не отложиш срещата за утре, може да те покани на обяд.

Синди я погледна с неразбиране.

— Кой?

— Кой ли? Как можеш да седиш тук и да си гризеш ноктите, вместо да изпаднеш в екстаз само при мисълта, че ще се срещнеш с Клей Кинкейд!

— Ах, ти! — засмя се Синди. Джейн Бауърс беше добра счетоводителка, но прекалено се интересуваше от клиентите си, особено ако бяха мъже.

— Късметлийка! Иска ми се и аз да можех да си поговоря с него на четири очи.

— Но защо? — учуди се Синди, прибирайки документите за Кинкейд в куфарчето си.

— Иска ли питане?! Предполагам си прочела това… — рече тя и й показа новия брой на „Таймс“.

— О, да, прочетох го и вече знам всичко за неговите предимства и недостатъци. Наистина е въпрос на късмет. Но някой ден пиленцето може да отлети от рамото му, защото той поема твърде много рискове.

Тя се занимаваше с неговите документи вече от четири години и имаше чувството, че империята „Кинкейд“ е постоянно на ръба на пропастта. Но въпреки това никога не обсъждаше финансовото положение на клиентите си, дори и със свои колеги, даже и с Джейн.

Какво ли правеше всичките тези пари? Беше прочела в „Таймс“, че е заклет ерген.

— Естествено нямах предвид материалната страна на въпроса, макар да не бих отказала една диамантена огърлица или почивка на Хаваите. Говори се, че е твърде щедър…

— Да, щедър според мълвата единствено към любовниците си.

— Хората само така си говорят — промърмори Джейн, докато си слагаше червило. — Аз бих си уредила обяд или вечеря с него. Клей Кинкейд има влияние върху повече от нашите богати клиенти, а пък е и млад, и красив…

— О, Джейн! Ти си… — Синди сподави смеха си, защото телефонът иззвъня.

След като разбра, че доктор Скофийлд ще прегледа Джейми в два и половина, тя пресметна бързо, че ако успее да свърши с Кинкейд до единадесет и половина ще успее да отиде до Кънектикът. Така нещата чудесно се нареждаха. Ала като тръгна да излиза, смутено си помисли, че облеклото й не бе много подходящо за бизнес среща — копринена блуза и жакет. Без да мисли повече, тя се втурна навън и спря едно минаващо такси. Въпреки че няколко пъти вече бе посещавала компанията на Кинкейд, никога не бе се качвала по-високо от шестдесет и третия етаж, където се намираше офиса на счетоводителите, нито пък се бе срещала лично с Кинкейд. Според статиите в списанието „Света на бизнеса“ той бе финансов магьосник, а според жълтата преса — плейбой. Съдейки по публикуваните снимки, бе висок, мургав и впечатляващо красив мъж, но за Синтия бе поредният баланс с активи и пасиви. Всяка ревизия отчиташе, че компанията му е пред фалит.

— Опитах се да го вразумя да не си играе с огъня — беше й казал веднъж Кранстън, — но той не обърна внимание на думите ми.

Е, тя не бе тук да дава съвети, а само да доизясни някои неща преди ревизията, помисли си Синди, преди да влезе в представителния офис. Тя се усмихна и подаде пропуска си на привлекателната служителка.

— Влезте, той ви очаква.

Синди бе свикнала с луксозната обстановка в офисите на богатите им и влиятелни клиенти. Тя пристъпи в преддверието, готова да отвори куфарчето си с документи, премисляйки отново всички важни точки за разговор.

Господин Кинкейд я посрещна с ведро изражение и Синди се обърка малко. Тя погледна красивото му лице и остана впечатлена от дълбоките му черни очи. Въздухът в стаята сякаш се наелектризира. Съвсем неподготвена за неговото неповторимо излъчване, тя си помисли, че успехът му със сигурност не е въпрос на късмет. Изпита неясно вълнуващо чувство, което я опияни на мига и тя толкова се притесни, че дори се изплаши. Завладяна от трепетно очакване, Синтия не можеше да откъсне поглед от чаровната му усмивка. Неговата усмивка обаче помръкна, когато забеляза стройната й фигура, по-разрошена коса и небрежно облекло. Тя изглеждаше сякаш току-що е завършила колеж.

Как Карътърс е могъл да му изпрати такова хлапе?!

Тя правилно отгатна мислите му и това й помогна да се овладее.

— Добро утро, господин Кинкейд. Аз съм Синтия Роджърс — каза делово тя, като пое инициативата както с всички останали клиенти, които също в първия момент я вземаха за абсолютно начинаеща. — Съжалявам, че се забавих малко.

— Тридесет и пет минути, ако трябва да бъдем точни. — Но тя очевидно не бе закъсняла, за да си придаде по-официален вид, помисли си възмутено той. — Не обичам да си губя времето!

Тонът му бе толкова строг, че неволно изпита желание да му обясни причините за закъснението си.

— Съжалявам, имаше задръстване.

Той забеляза предизвикателния й поглед и прочете в очите й, че всъщност не може да я изплаши дори някой си Клей Кинкейд! Но той изобщо не се опитваше да изплаши някого. Просто искаше да я…

Тя се извини бързо, сякаш прочела мислите му:

— Спрях да се обадя по телефона, беше спешно. Надявам се, че не ви притесних много.

— Е, наистина програмата ми е крайно натоварена.

Предизвикателното й държание го подразни и предпочете на нейно място да бе дошъл Кранстън, въпреки че той му губеше часове в безсмислени разговори относно плюсовете и минусите, дори в най-дребните сделки. Но той поне си разбираше от работата. А това момиче… Клей въздъхна и реши да бъде по-учтив.

— Защо не седнете, госпожице Роджърс? — Тя седна и отново впери очи в него. — Доволен съм, че сте тук. Нямам нищо против вас — рече той, загледан в златистокафеникавата й коса. Къдриците падаха върху челото й и подчертаваха овалното й лице. — И все пак да се управлява компания като „Кинкейд“ е доста сложно. — Тя кимна. — Поддържаме контакти с целия свят. Всяка отделна страна има собствени търговски квоти и приоритети, такси и митнически изисквания. Само човек, който има голям международен опит може да се справи.

— Разбира се.

— Кранстън е запознат добре с моите дела и много съжалявам, че той не е тук в такъв критичен момент.

— Той би проявил разбиране — каза тя. — Представям си как се чувствате. Кранстън ще се върне на работа след една-две седмици и ако искате, ще го отложим.

— Това може и да е добра идея, ала все пак предпочитам програмата ми да върви по график и да не отлагам пътуването си до Лондон. Но без Кранстън… — Клей задържа поглед на изруселите й от слънцето кичури, свидетелство за повече лична ангажираност, отколкото за бизнес заетост. — Мисля, че наистина бих предпочел да изчакам Кранстън. Съжалявам, че ви загубих времето.

— Няма значение, това ми е работата. Но ми се иска да изясним някои неща предварително, господин Кинкейд. Възнамерявате ли да се откажете от нефтената сделка с перуанците, или от тази със скандинавските параходни линии?

Той я погледна учудено.

— Преди да си тръгнете, госпожице Роджърс, искам да ми отговорите на един въпрос. Защо се държите така резервирано?

— Аз нямам вина, че вие поставяте под съмнение моя опит. Ако изобщо имате някакво доверие в „Карътърс и Кранстън“, то може би е необходимо да ви кажа, че вече от четири години се занимавам с ревизията на вашите сделки и преди всеки ваш разговор с господин Кранстън, той се съветва с мен.

— Да, сигурно е така — погледна я той, като че ли доволен от обидения й тон. — Е, след като ви трябваха тридесет и пет минути, за да стигнете дотук и още десет, за да се представите, то не ни остава много време. Имате ли нещо против да изчакате да приключа със следващия си ангажимент и след това да обсъдим нещата на обяд?

— Съжалявам, но нямам възможност. И аз имам работа. Мисля, че не би ни отнело много време, тъй като съм добре запозната с вашите дела. Има само няколко въпроса, за които ми трябва вашата помощ. — Тя извади няколко листа от куфарчето си и му ги подаде.

Тази процедура му беше адски досадна. Мразеше да се занимава с данни за пасиви и активи, неща недостатъчно понятни за него. Вниманието му бе насочено към по-важни дела — да купува и продава. Трябваше да признае, че госпожицата бе добре подготвена — прецизна като Кранстън, но не и досадна като него. Той винаги го въвличаше в дълги дискусии за всяка предстояща стъпка, а Синтия Роджърс въобще не споделяше личното си мнение и прецизните й анализи биха улеснили Клей да вземе правилно решение. Това му се нравеше.

— Мисля, че засега приключихме — въздъхна накрая тя и затвори папките.

— Да, права сте, всичко е наред. Сигурна ли сте, че не можете да останете за обяд? — попита я той, като я погледна с възхищение. Тя наистина бе крайно привлекателна с непринуденото си държание.

— Не, съжалявам — повторно отказа тя, без дори да го погледне, докато заключваше куфарчето с документи.

Клей неволно спря поглед върху ръката й. Пръстите й бяха изящни, макар и зацапани с мастило. И все пак изглеждаше по женски уязвима, независимо колко бе способна.

— Няма да ви забавя много. Можем да обядваме в служебния ресторант на компанията.

— Благодаря ви, но няма да мога. — Синди решително взе куфарчето си и му се усмихна. — Както и да е, приключихме с всичко и мисля, че няма да се наложи да ви безпокоя отново, освен за подписа ви. Довиждане, господин Кинкейд, и приятен ден.

Тя мина спокойно покрай секретарката, но веднага щом излезе навън, се затича към асансьора. От какво бягаше? От Клей Кинкейд. Тя бе напълно неподготвена за среща с мъж като него, неподготвена за трепетното очакване на тялото си. Не се бе чувствала така, откакто бяха близки с Дан.

„Признай си Синди, Дан никога не те е карал да се чувстваш така!“

В момента, в който погледна тъмните очи на Клей, тя се почувства доста странно. За щастие, успя да се овладее. Беше свикнала клиентите й да свързват младостта й с некомпетентност, но винаги създаваше бизнес атмосфера и бързо ги убеждаваше, че грешат. Опитът от миналото й помогна и днес. Тя успя да прикрие напиращите чувства зад маската на професионализма. Поканата за обяд я изненада и тя отказа, макар да изпитваше огромно желание да го опознае. Натрапчивите й мисли опровергаха намерението й да не се влюбва повече. Не, тя просто грешеше, един обяд с Кинкейд не би могъл да бъде по-различен от обедите с останалите им клиенти.

Беше дванадесет без петнадесет и тя щеше да успее да стигне при доктора навреме. А може би Джейн беше права? Тя наистина прекарваше голяма част от времето си в грижи за осиротелите деца на сестра си, откакто бе починала преди година.

Втора глава

— Изглеждаш ми съвсем здрав, Джейми. Да не би просто да се опитваш да избягаш от училище? — попита доктор Скофийлд момчето.

— Не, Синди не ме пусна. Аз исках да отида, защото днес щяхме да ходим на разходка в парка. Ще получа балон, нали?

— Джейми, бъди възпитан.

Доктор Скофийлд се засмя и му каза да си вземе балон от сестрата, а после се обърна към Синди:

— Все пак тревогите ви се оказаха напразни, госпожице Роджърс. За пореден път.

Тя се усмихна и излезе навън, за да помогне на Джейми да се облече.

„Омръзна ми от хора, които ми повтарят, че съм твърде загрижена. Просто искам да правя това, което е правилно за децата и което Клер като майка би направила за тях. Трябва да бъда сигурна, че те са добре…“

— Какво ще кажеш да хапнем по един хамбургер, Синди — прекъсна мислите й Джейми, докато пътуваха към къщи.

— Не, не може, и си закопчай колана. Забрави ли, че ще ходим на пицария довечера? Сега трябва да се приберем вкъщи и да почистим, преди госпожа Стюарт да е тръгнала. Знаеш, че тя винаги прекарва почивните дни при сестра си.

„Но къде ти е свободното време, Синди? Събота и неделя са дни за приятна отмора и забавления. Не мога да разбера как приемаш да живееш толкова ограничено“ — все повтаряше Джейн.

„Не ми липсват забавления, взимам уроци по плуване, ходя на рождени дни… И съвсем не се чувствам ограничена“ — бе й отвърнала Синди.

Тя обичаше децата и това й доставяше най-голямо удоволствие.

Синди паркира в гаража и влезе във всекидневната през задния вход, докато Джейми изтича напред, крещейки, че са се върнали. Джони се затича да ги посрещне, размахвайки някакъв лист хартия.

— Виж, Синди, имам отличен на контролното по математика! Нали може да отида на тренировката по бейзбол утре, моля те…

— Браво, Джони, толкова се гордея с теб. — Тя захвърли куфарчето си, но преди да погледне контролното, Тери застана между тях.

— Здравей, пухчето ми! — рече тя и прегърна тригодишното момиченце.

— О, господи, ще смачкате леля си! Качете се веднага да си измиете ръцете — нареди госпожа Стюарт, която се бе появила на прага на кухнята.

— Може да хванеш по-ранния влак. Аз само ще се преоблека и ще те закарам на гарата.

След като я изпратиха, Синди прегледа контролното на Джони.

— Трябва да почистим, ако искаме да отидем на пица довечера, а пък утре рано сме на бейзбол, нали?

Госпожа Стюарт се грижеше за долния етаж на къщата, но беше трудно за сам човек да я поддържа цялата с четирите й спални, всъщност пет с тази на икономката. Къщата бе твърде голяма за Синди, особено след като бе свикнала да живее в малкия си апартамент. Слава богу, че зет й бе имал застраховка „Живот“, която помогна къщата да остане за нея и децата, но дори и така не й бе лесно. Имаше много разходи по поддръжката, за заплатата на икономката, за образованието на децата, а също за храна и дрехи. Всички роднини бяха предложили финансова подкрепа, но Синди отказа, защото смяташе, че застраховката и социалните помощи за сираци ще покрият всички нужди. Но повечето пари бяха изразходвани, докато Клер бе още жива, а с останалата част Синди осигури бъдещото обучение на децата. Въпреки всичко тя нямаше намерение да търси парична помощ, трябваше да се справи сама.

Синди бе единственият родител, присъстващ на първата тренировка на бейзболния отбор „Семко Кабс“, където играеше Джони. Треньорът, когото всички фамилиарно наричаха Стив, беше доста затруднен да строи петнадесетте момчета за тренировка.

— Той наистина има нужда от Лем — въздъхна съпругата му.

— Кой е Лем? — попита Синди.

— Той трябваше да бъде помощник-треньор, но си счупи крака. Между другото, аз съм Марси Прескот.

— Синди Роджърс. Мога ли да ви помогна с нещо?

Марси взимаше физическите данни на момчетата, което за нея беше доста трудно, защото бе бременна.

— Бихте ли ми помогнали наистина? Отборът ще има нови екипи, бели с червени номера на гърбовете, червени чорапи и шапки.

— Звучи чудесно — каза Синди, като се оглеждаше наоколо за Тери.

След като свършиха с момчетата, Синди помогна при тренировката. Тя не можеше да повярва, че се налага да изпълнява задълженията на помощник-треньор, но какво значение имаше, след като Джони винаги щеше да й е под око.

Болестта на Филип Кранстън продължи по-дълго от очакваното и в понеделник, две седмици по-късно, Синди се отправи към компанията „Кинкейд“, където продължи работата си по ревизията. На другия ден с помощта на Тед Беристър тя прегледа голяма част от документацията на компанията от последното тримесечие.

В „Таймс“ бяха нарекли Клей Кинкейд „Невероятен предприемач“, но според „Света на бизнеса“, той бе просто „един лешояд, който живееше от грешките на другите“. „Лешояд“ бе грозна дума, но според Синди наистина имаше нещо гнило в начина, по който той правеше бизнеса си.

Изведнъж в стаята се разнесе силен шепот и когато тя отмести поглед от монитора на компютъра, разбра причината.

Клей Кинкейд!

Това може би беше първият път, когато президентът на компанията влизаше в офиса на финансовите мениджъри и счетоводители без особено важна причина. Какво ли бе провокирало интереса му?

Финансовият мениджър тръгна към него, но той му махна с ръка и се насочи към Синди. Тя почувства, че се задушава, както предишния път, от онова странно трепетно чувство, което завладя за секунди тялото й.

— Добър ден, господин Кинкейд.

— Как вървят нещата, госпожице Роджърс? Няма никакви проблеми, надявам се.

— О, не. Всичко е наред.

— Добре. Работното ви време изтича. Бихте ли вечеряли с мен?

— Съжалявам, но имам ангажимент.

— Тогава да обядваме утре заедно?

— Не, съжалявам. Имате да обсъждате с мен някакъв деликатен проблем ли, господин Кинкейд?

— Не, госпожице Роджърс. Просто ще ми бъде приятно.

— О, аз не мислех, че… — Тя се изчерви като ученичка под насмешливия му поглед. — Господин Кранстън още го няма и аз обещах да го замествам.

— Да, разбирам. Не искам да нарушавам програмата ви. Но може би някой друг път… — рече той и излезе.

Синди се почувства разочарована. Може би щеше да успее за тази вечер, но тя вече бе обещала да замества и помощник-треньора, и трябваше да бъде при момчетата. Отдавна бе решила, че няма да позволи децата да се лишат от любимите си занимания.

Джони бе още малък и не можеше да отиде на тренировка сам, ако тя не го заведеше. И все пак й се искаше, без да изоставя децата, да се почувства поне за малко свободна, да отиде на коктейл или на вечеря, да опознае някой мъж по-отблизо.

— Ей, Синди, погледни това! — извика Тед, който току-що се бе върнал.

Тя погледна към екрана, но все още си мислеше за Кинкейд. Той я бе поканил отново, защото явно я намираше привлекателна и искаше да я опознае. Но тя не желаеше краткотрайни връзки, които да огорчат децата.

Клей Кинкейд не преставаше да мисли за нея. Не можеше да си обясни защо се бе почувствал толкова странно в петък сутринта, когато я видя във финансовия отдел на компанията. Не се бе чувствал така влюбен, откакто бе четиринадесетгодишен хлапак. Неволно си припомни лятото, прекарано с трите си доведени сестри. Вторият му баща Джейк бе лош човек и обръщаше много малко внимание на Клей, както и на дъщерите си. Момичетата бяха очаровани от присъствието на новия им брат, който ги съветваше относно други момчета и ги придружаваше навсякъде. За Клей тяхната компания бе глътка свеж въздух в сравнение със спартанския живот заедно с баща му по време на учебната година. Тези му посещения през ваканциите го въведоха в романтичния свят на младите момичета и на жените по-късно.

Сега повече от двадесет години той все още поддържаше връзка с доведените си сестри. Никога не можа да забрави как му бяха уредили първата среща с момиче и може би защото ги опозна, никога по-късно не изпитваше неудобство в присъствието на жени, освен… Какво, по дяволите, имаше Синтия Роджърс против него? Все едно, какво ли го интересуваше! Интересуваше го, защото имаше нещо по-различно в тази млада дама.

— О, господин Кинкейд, защо не казахте, че сте се върнал! — възкликна Маги, докато събираше някакви документи.

— Току-що влизам.

— Надявам се, ще ми отделите малко време. Трябва да уточним някои неща.

— На вашите услуги, мадам!

— Веригата „Лендоувър“ отказаха предложението ви.

— Чудя се защо — замислено рече той. Наистина ли Синди имаше среща, или това бе просто извинение, за да му откаже.

— Искате ли да предложите по-висока цена?

— Но какъв е смисълът? — Ако тя не го харесваше и не го намираше привлекателен, защо пък той толкова се безпокоеше.

— Ами за да предпочетат вашата оферта, иначе биха се спрели на друга…

— Друга оферта? Мислиш ли, че има някой друг?

— Кой?

— Синтия Роджърс.

— Синтия? Но за какво говориш? — попита Маги учудено.

— Финансовият експерт, който Карътърс изпрати.

— Разбирам…

— Тя е много зает човек. Винаги има някакъв ангажимент.

— Искаш да кажеш, че тази жена е имала дързостта да откаже на твоята любезна покана.

— Любезна… О, Маги!

— Да, така е, господин Кинкейд. Не мога да кажа, че напливът от жени около вас е малък. Все дами, които се опитват да привлекат вниманието ви…

— О, ще престанеш ли?

— Е, може би повечето с готовност биха се омъжили за вас или поне биха нарушили програмата си за деня.

— Добре, добре, разбрах те.

— Ето ви папката с документите за фабриката в Денвър.

— Не, остави. Трябва да я посетя лично. Уреди ми среща или не, почакай, предпочитам внезапно посещение. Каква е програмата ми за следващата седмица?

Двадесет минути по-късно те бяха приключили с разговора и Клей тръгна да излиза, но Маги го спря:

— Обадиха се от списание „Имоти“. Искат интервю.

— Знаеш, че не давам интервюта, Маги.

— А трябва да започнете, иначе хората говорят каквото им изнася. Според „Света на бизнеса“, вие сте лешояд, който се възползва от затрудненията на хората.

— Празни приказки.

— Но те никога не пишат как им спасяваш кожите, като инвестираш в замиращия им бизнес.

— Маги, не се вълнувай толкова.

— Е, може би аз трябва да дам интервю.

— По-спокойно. Никакви интервюта. Ние ще си гледаме работата и ще оставим хората да говорят колкото си искат.

— Като говорим за хората… Жалко е, че не четете дори отчасти пресата. Онова клюкарско списание „Личности“ ви обвинява, че преследвате жените така, както преследвате сделките си. Ах, само да ми падне този редактор!

— Маги!

— Те трябва да знаят кой кого преследва. Жените са тези, които се опитват да ви оплетат в мрежите си… — Телефонът на бюрото иззвъня и Клей вдигна.

— Да.

— О, скъпи! Просто натиснах един от бутоните на телефона, за да проверя дали си в кабинета си. Сам ли си?

— Ами, да… с Маги.

— Е, отдели ми малко внимание, моля те!

Маги отвори вратата и една стройна женска фигура, облечена изцяло в зелена коприна, застана на прага.

— Не ми казвай, че си много зает, Клей. Имам великолепен план за довечера.

В четири и половина следобед Синди взе такси към вкъщи. Трябваше да се преоблече и да заведе Джони на тренировка. Опитвайки се да се отпусне, тя погледна през прозореца на таксито и вида Клей Кинкейд в компанията на невероятно красива жена.

Бе я поканил на вечеря само преди час! Негодник! Бързо си бе намерил заместничка. Сега бе доволна, че му отказа, но се почувства странно раздразнена от присъствието на красивата му придружителка.

Трета глава

Няколко дни по-късно Клей Кинкейд забеляза Синди да излиза от сградата на компанията. Вървеше замислена, явно напълно ангажирана с лични дела, без да обръща внимание на мъжките погледи, които я следяха.

Когато тя се скри в тълпата, Клей забърза към офиса си, засрамен от себе си. Въпреки че изгаряше от желание да поговори с нея, той не се бе осмелил да й отправи нова покана за вечеря. Маги бе споменала, Синди е единствената жена, която някога му е отказвала.

Веднъж я видя в близкото кафене с мъж, явно неин колега. Тя разговаряше така живо и непринудено с него, че Клей почувства изблик на гняв и завист. Но защо? Той едва я познаваше. Може би защото му бе отказала. Е, ще трябва да направи нещо.

— Май спомена нещо за любезна покана, Маги? — попита той своята секретарка, когато влезе в офиса.

— Сега пък какво сте наумили?

— Няма значение, върши си работата.

Маги напечата покана до госпожица Роджърс за вечеря в удобно за нея време. Бяха изброени няколко възможности и Синди нямаше начин да откаже.

Синди пазаруваше в универсалния магазин и в главата й се въртяха най-различни мисли — за рождения ден на Тери, проблемите със зъбите на Джони, финансовите й средства до края на месеца и за един човек на име Сам Александър. Тя купи подарък за племенника си и реши да се върне в службата, но тогава отново си спомни за този мъж, защото го видя да влиза в асансьора, когато излизаше.

Беше виждала Сам Александър тук и преди, явно беше познат на Кинкейд. Той бе един от клиентите на „Карътърс и Кранстън“ и Синди знаеше, че е собственик и финансов мениджър на застрашена от фалит компания за производство на хартия.

„Изглежда има някаква измама. Като че ли умишлено отклоняват приходите на компанията, вероятно влагайки ги в швейцарска банка“ — бе споделила Синди веднъж с Кранстън, докато преглеждаше документите на компанията. „Спокойно, скъпа! Не е наша работа да се бъркаме в делата на клиентите. Ние не сме детективско бюро, така че просто си върши работата.“

Тя не харесваше Сам Александър с лукавия му поглед в малките змийски очички, а освен това подозираше, че той се опитва да изиграе компанията „Кинкейд“, като й продаде своето губещо предприятие. Синди нямаше да се учуди, ако той успееше, защото познаваше стила на Клей Кинкейд. Той винаги залагаше на риска и най-често успяваше да извлече печалба от подобни сделки. Въпреки това се чувстваше задължена да го предупреди да внимава с човек като Сам Александър.

Когато най-сетне се озова в офиса си, тя видя някакво писмо на бюрото си и го отвори.

„Господин Клей Кинкейд ви моли да му окажете честта да…“ Ама че находчив и забавен ход! Той й предоставяше десет възможности за избор — Кинкейд, един от най-ангажираните хора в града. Синди отново погледна поканата невярващо, като че ли винаги бе мечтала за това. Тя прегледа програмата си за следващата седмица и прецени, че във вторник вечерта е най-подходящото време да удовлетвори желанието на господин Кинкейд и да се отзове на поканата му. Бързо написа отговор.

„Госпожица Роджърс приема с най-голямо удоволствие поканата за вечеря…“

Когато по-късно той се обади, за да я попита от къде да я вземе, тя предложи да се срещнат във фоайето на неговата компания в шест и половина, защото преди това трябваше да свърши още някои неща и нямаше да се връща вкъщи.

Клей изпита огромно удоволствие, когато видя Синди да го чака във фоайето. Той се притесняваше, че в последния момент тя ще промени решението си и няма да дойде.

Синди разглеждаше някаква брошура и не го забелязваше, което му позволи да я разгледа по-добре. Той се възхити от семплата й, а в същото време и много елегантна, вечерна рокля, която подчертаваше дребната й, но добре сложена, изящна фигура.

Клей беше запазил маса в ресторант „Риц“, но като видя чаровната й усмивка, веднага промени решението си. Не би могъл да я излага на чуждите погледи и каза на таксиметровия шофьор да промени посоката. Синди бе много учудена, когато таксито сви по една тъмна улица и спря пред старинна тухлена постройка.

— Мислех, че отиваме на вечеря — каза Синди, като се оглеждаше уплашено наоколо.

— Да, така е, ще вечеряме.

— Тук? — Тя не виждаше нищо, което дори малко да прилича на ресторант.

Да, тук. Храната е превъзходна, атмосферата също, а и управителят е много мил човек.

— И кой е този мил управител?

Клей тропна с пети и се поклони с усмивка.

— Вие?! Но това е… — Тя не можа да повярва, най-малко бе очаквала подобно нещо от Клей Кинкейд. — Значи… Всъщност, тук ли живеете?

Той кимна.

— Не мисля, че това е добра идея. Предпочитам да отидем на ресторант.

— Е, кажете наистина какво имате предвид?

— Всъщност, аз…

— Знам какво мислите и със сигурност не бихте прекарали вечерта си с един негодник. Разбира се, единственото, което знаете за мен, е това, което пишат вестниците, а те са ми създали прекрасно реноме, нали?

— Но, моля ви…

— Вижте, след като влезем, вие ще определяте правилата и ако решите, въобще няма да се приближавам до вас. Всъщност, трябва да призная, че направих резервации в „Риц“, все още може да отидем, ако желаете, но от момента, в който ми се усмихнахте във фоайето, пожелах да бъдете само моя тази вечер. Е, ще ми позволите ли да приготвя вечерята? Обещавам да бъда джентълмен.

Искрените му думи толкова я удивиха, че тя напълно му се довери и като го хвана под ръка, влязоха в къщата.

— Добър вечер, господин Кинкейд — посрещна ги почтително един прислужник в антрето.

Клей му кимна и влязоха в доста стар, но добре поддържан асансьор, който ги качи в просторен, обзаведен с вкус, салон.

— Е, значи това е вашето местенце?

— Да, това е. Заповядайте, чувствайте се като у дома си. — Той изчезна за малко и когато се появи отново, попита: — Какво ще кажете да пийнем нещо преди вечеря?

Беше свалил палтото и вратовръзката си и разкопчаваше ръкавите на ризата си.

— Да, с удоволствие. — Синди седна в голям кожен фотьойл и му се усмихна.

— Имате ли някакво предпочитание?

— Няма значение, каквото ми предложите — каза тя, макар да й се пиеше мартини.

Синди си даде сметка колко е развълнувана, едва когато Клей се скри в кухнята. Може би се вълнуваше повече в негово присъствие от силното му излъчване.

След малко Клей донесе две дайкирита и й поднесе едното.

— Прекрасно е, и е много освежаващо — каза тя спокойно и отпи с наслада от питието. — Обстановката тук е чудесна… Комфортно е. Не е това, което…

— Това, което очаквахте?

— Всъщност, аз мислех… Предполагам, че имате човек, който да се грижи за питиетата.

— О, мразя, когато някой не е свободен да върши каквото си поиска у дома.

— Това е така, защото може би никога не сте бил женен! — възкликна Синди и се смути.

— О, нямах предвид това. Но бракът обикновено значи и деца…

— Не харесвате ли децата?

— Не, просто мисля, че понякога бракът се оказва твърде труден за самите деца, ако родителите…

— Звучи ми нелепо. Сватбата е прелюдия към…

— Добре, добре! Може би имам предвид най-често срещаното последствие — развода, и съм сигурен в това, защото на някой, който е имал четирима доведени бащи и е трябвало да се разбира с всеки един от тях, може да се вярва.

— Четирима?!

— Да, но не едновременно — пошегува се той.

— Със сигурност майка ви трябва да е била твърде… твърде привлекателна жена.

— И все още е такава. В момента живее в Париж заедно с петия си съпруг и вероятно това е най-сполучливият й брак, естествено, като изключим този с баща ми. Но това няма значение сега, по-добре ще е да погледна какво има за вечеря.

Синди го последва в кухнята и остана очарована от домакинските уреди, с които бе оборудвана.

— И тук е много хубаво! Откога живеете в тази къща?

— От около двайсет и пет години.

— Шегувате се!

— Ни най-малко. Аз и баща ми се преместихме тук след развода, а когато той почина, аз просто останах тук.

— Живели сте заедно с баща ви?

— Да, той искаше да науча някои работи за бизнеса от него. Е, през ваканциите посещавах майка ми, но никога не се разбирах добре с мъжете й.

— Къщата е доста модерна, сигурно сте променили някои неща?

— Да, направих основен ремонт преди няколко години. Наистина имаше нужда от това.

— Изглежда, че обичате да готвите. Справяте се доста добре — каза Синди, докато го наблюдаваше как умело приготвя вечерята. Когато госпожа Стюарт я нямаше, тя и децата ядяха пици или хамбургери.

Клей потвърди, като й каза, че готви от дванадесетгодишен, заради баща си, който не умеел. Синди пък не скри, че никога не е можела да готви, защото първо майка й, а след това сестра й вършели това. След това му разказа за Клер и брат й Джери, но не спомена за трите деца.

Докато той правеше салатата, тя подреди масата и запали свещите, като каза, че атмосферата така ще е по-романтична.

— Да пусна ли музика? — попита Клей.

— Не, обичам тишината. — Всъщност й се искаше просто да си поговорят.

— Е, ще ми разкажете ли нещо за себе си?

— Вече го направих.

— Не, не сте. Разказахте ми единствено за родителите ви, за сестра ви, която е починала, и за брат ви, който следва право.

— Няма кой знае какво за разказване. Първо колежа в Ню Йорк, а после работата в „Карътърс и Кранстън“. Това е всичко.

— Никакви сериозни връзки?

— Не, никакви. Всъщност, може би една, но всичко отдавна свърши.

— Съжалявате ли?

Тя поклати отрицателно глава, ала в същото време й се прииска да сподели с Клей проблемите с децата, но реши, че ще е по-уместно да смени темата на разговора.

— Компанията „Кинкейд“ доста се е разширила през последните три месеца.

— Хората казват, че колкото една компания е по-голяма, толкова по-добре.

— Може би, но виждате ли… — Не беше сега времето да му казва, че е твърде опасно да се влагат толкова много капитали в рисковани проекти. Може би Кранстън щеше да му намекне някой друг път.

Кинкейд гледаше замислено Синди над ръба на чашата с вино и я чакаше да продължи.

— Всъщност някои от проектите, в които сте инвестирали много пари, се реализират добре. Например скандинавските параходни линии. Това е наистина добра инвестиция.

— За разлика от фабриката на Алън.

— Да, но ако човек погледне документацията от близкото минало, ще забележи някои смущаващи факти. Всъщност, вие да не сте алергичен към цифрите? Не съм забелязала да им обръщате голямо внимание.

— Разбирам какво искате да кажете, но аз просто съм един доверчив човек. Алън някога работеше за баща ми.

Значи му е познат, трепна Синди при мисълта за Сам Александър, който също бе познат на Клей. Дали трябваше да го предупреди да внимава с този човек.

— Може би сте прав — рече тя и вдигна чашата с вино към устните си. — За отличния готвач! Дори не предполагах, че аспержите могат да се приготвят така. Много са вкусни.

— Благодаря ви. Надявам се, че се чувствате приятно и не съжалявате, че дойдохте.

— Да, разбира се. — Нещо в него като че ли беше по-различно от друг път. Може би цялото му държание и погледът му, изпълнен с доверие, накараха Синди да го предупреди.

— Преди няколко дни срещнах в асансьора господин Александър. — Да — кимна той, докато режеше пържолата си, — неговата фабрика за хартия е пред фалит.

— И иска да инвестирате в нея?

— Нещо такова.

— Недейте! — Думите й бяха толкова резки, че той вдигна глава.

— Знаете ли нещо за него?

— Всъщност… Не. Аз просто… не харесвам очите му.

— Очите му? — Кинкейд повдигна вежди и се усмихна: — Ще се вгледам в тях следващия път, когато го видя. Искате ли кафе?

— Да, благодаря. — Тя усети, че Клей не взе предупреждението й на сериозно.

След вечеря продължиха да разговарят за разни неща — за книги, филми, световни новини и политика. Синди не се бе чувствала така приятно от много време и се изненада, когато видя колко късно бе станало.

— Трябва да повикам такси, ако искам да хвана последния влак за вкъщи.

— Влак?

— Живея в Гринуич, Кънектикът.

— О, не знаех! Сега ще повикам такси.

— Не се безпокойте, оставих колата си на гарата в Гринуич, така че няма проблем.

Той се облегна на масата и докосна с пръст брадичката й.

— Когато поканя дама на вечеря, винаги държа да я изпратя до вкъщи.

Когато пристигнаха на Гринуичката гара и тя взе колата си, той настоя да я придружи до тях и я последва със сребристия си ягуар. Синди спря пред вратата на гаража, слезе и му подаде ръка за сбогуване.

— Беше прекрасна вечер! Благодаря ви.

— Да, наистина беше прекрасна. — Той се приближи неочаквано и я целуна нежно.

Синди изпита трепетно желание да се притисне към него, но с голямо усилие се овладя.

— Благодаря ви още веднъж — промълви тя, докато влизаше в колата си, за да я вкара в гаража.

Четвърта глава

Клей постоя за момент пред гаража, като разглеждаше къщата и постройките около нея.

Тук ли живееше? Сама? Невъзможно! Или поне необичайно.

Може би с някой?

Той се качи в колата си и по пътя се замисли върху това, което тя му бе разказала за себе си, а то не беше много. Наистина ли всичко с последния й приятел бе приключило, или просто той бе заминал някъде, а тя бе решила да прекара вечерта си с Клей. Не, тя не лъжеше.

Всъщност, въобще не го интересуваше.

Но той знаеше, че го интересува и искаше да узнае колкото е възможно повече неща за нея. Може би трябваше да попита Филип Кранстън или някой друг неин колега, но не обичаше да проявява любопитство. Едно беше сигурно, искаше му се пак да я види.

Не, не биваше.

Тя едва ли щеше да си позволи да излезе с него отново.

Дълго след като вратата на гаража се бе затворила, Синди продължи да седи в колата, обгърнала пламналото си лице в длани, като се опитваше да овладее чувствата, които я изпълваха. Когато Клей бе с нея, усещаше трудно обяснимо удоволствие и сигурност.

Клей я бе целунал съвсем леко. Устните му останаха притиснати до нейните за един вълшебен миг, в който тя бе готова да се хвърли в прегръдките му и да забрави всичко.

О, господи! Бе влюбена…

Много време бе изминало, откакто за последен път я бе целувал мъж. Тя се усмихна през сълзи — наистина бе толкова отдавна.

„Хайде, Синди, стегни се! Макар да знаеш, че нито една целувка на Дан не те е карала да се чувстваш по този начин. А пък Клей Кинкейд е известен Дон Жуан. Той е богат и влиятелен. И съвсем не е от твоята класа…“

Но тази вечер у дома си той й се бе сторил като стар приятел или просто добър съсед. Беше приготвил вечеря и за момент тя го бе почувствала близък. Наистина прекараха една много приятна вечер. Тя напразно се бе безпокоила от това, че той може да опита по-голяма близост от това, което би приела.

Добре, че не бе прекалил, защото тя щеше да си тръгне. Това бе първото, което й хрумна. Бягство! Но защо?

Тя излезе от колата. Защо трябваше да бяга от него — все едно да бяга от чувствата си. Какво имаше против него? Може би се страхуваше, че ще разбие сърцето й и ще си отиде. Защо просто не се наслади на момента, колкото и кратък да е той? Да танцува с Клей Кинкейд, да се смее с него, да върви до него и да бъде щастлива. Такива помисли я изпълваха, когато влезе в къщата.

Почука на вратата на госпожа Стюарт, за да й каже, че се е прибрала, и се качи към спалнята си.

Децата! Как можа да забрави за тях! Всеки мъж, който се обвържеше с нея, трябваше да има предвид децата. Като Дан. Тя просто не можеше да жертва тяхното щастие за сметка на своето. Но защо правеше от мравката слон? Клей можеше да не я покани отново, но дори да го стореше, тя щеше да му откаже.

Синди влезе в стаята на Тери, взе мечето от ръцете й, зави я, след това прибра играчките от леглото на Джейми и изключи телевизора в стаята на Джони. „Малкият хитрец знае, че не трябва да гледа телевизия до късно“ — помисли си тя и го целуна по челото. След това си легна и се отдаде на фантазиите си.

Две седмици по-късно Клей Кинкейд седеше зад бюрото си и говореше със своя архитект относно строежа на новия търговски център. Той използваше цялата си енергия и идеи, за да превърне наследената от баща му четириетажна тухлена сграда и околностите в оживен и печеливш търговски център. След като архитектът си тръгна, Клей почувства носталгия по тази стара къща, която щеше да бъде разрушена и на нейно място да израсне модерна постройка. В нея щеше да има апартаменти, офиси и магазини.

Сега всичко в квартала беше разрушено, имаше още няколко стари къщи, които той възнамеряваше да купи и без да ощети наемателите им, да ги превърне в част от своя център. Клей беше във вихъра си. Така се чувстваше при започването на всеки нов проект. Вече виждаше как купувачите се тълпят из неговите магазини, засенчени от дървета, със зелени площи и красиви фонтани.

Той стана, отиде до прозореца и погледна надолу към улицата, по която пъплеха коли като мравки. Беше започнало да ръми и той гледаше как се разтварят чадърите на хората, излизащи от околните сгради. Бяха точно като разноцветни балони. Синтия Роджърс трябваше да е някъде там долу. Той все още не можеше да разбере що за човек е и това го дразнеше. Защо, по дяволите, тя отказваше на всяка негова покана? Нима не бе харесала вечерта, която прекараха в къщата му? Може би пък трябваше да отидат в „Риц“? На какво бе посветила свободното си време в Гринуич? На нещо или някой, очевидно по-важни от него.

Той се усмихна, когато Маги седна на бюрото му и извади бележника си.

— Да видим… Утре вечер трябва да присъствате на приема на Сандърс.

— Това отпада.

— Следва обичайната среща голф в неделя… — В това време телефонът иззвъня. — Ало? Добро утро, госпожице Дениълс! Как сте днес? — Тя погледна Клей, ала той поклати глава. — Съжалявам, но той излезе и не знам кога ще се върне, чух, че има късна среща. Да му предам ли нещо? — Маги затвори телефона и погледна шефа си: — Иска да й се обадите спешно. Сега да продължим със срещите…

Клей не я слушаше. Отиде до бюрото си, седна и си опъна краката.

— Знаеш ли, Маги, мисля, че сбърках.

— Моля?

— Сбърках, че я заведох вкъщи.

— Но вие никога не водите дамите в апартамента си. В интерес на истината, дори сте ми казвали да не давам на никой адреса или домашния ви телефонен номер.

— Знам, знам. Но тя не е като другите. Имам чувството, че ме избягва…

— Да ви избягва?!

— Да, мисля, че е така.

— Ха-ха! Какво предизвикателство! Да избягваш Клей Кинкейд!

— Добре, Маги, забрави го. Какви срещи имам в понеделник?

Тя отново се съсредоточи върху календара, а Клей се зачуди дали пък не беше права. Предизвикателство… Но защо имаше неприятното чувство, че няма да види повече Синтия Роджърс как преминава през фоайето на небостъргача. Пък и проклетият баланс беше почти приключен, а и Кранстън вече бе оздравял.

— О, да, Сам Александър се обажда два пъти и иска да ви види. Какво ще кажете за понеделник в четири?

Клей си спомни предупреждението на Синди за него. Вероятно се опитваше да му обясни, че е мошеник и иска да го измами.

— Не, кажи му, че съм си променил мнението и не съм заинтересован от сделката.

Сам Александър… Това е добър повод да я види, помисли си Клей и се изправи.

Синтия стоеше на алеята и държеше колелото на Джони.

— Никъде няма да ходиш, преди да си изкоренил всички плевели.

— Отивам при Тод да поиграем бейзбол. Ще ги изкореня, като се върна.

— Същото ми каза и миналата седмица, така че не те пускам никъде, докато не си свършиш работата.

Тя знаеше колко му се иска да отиде. Плевелите не бяха толкова важни, но искаше той да се научи да изпълнява задълженията си. Синди стисна здраво колелото.

— Ти си лоша, Синди! Много лоша. Мама щеше да ме пусне. Тя никога не ме е карала да скубя бурени, а и ти не си ми майка, така че тръгвам! — Той бутна колелото и Синди падна на земята заедно с него.

От думите му я заболя повече, отколкото от падането. Тя го гледаше безпомощно как пресича улицата, когато изведнъж някакъв мъж го сграбчи и го повдигна.

— Спокойно, малкия! Не бива да се говори така на една дама. Мисля, че трябва да се извиниш.

Синди стана и изтупа дрехите си. Беше ядосана на Джони. Само това й липсваше. Клей Кинкейд бе станал свидетел на сцената. Той се наведе над Джони.

— Не чух извинението.

— Извинявай…

— Така е по-добре. — Клей му подаде ръка. — Аз съм Клей Кинкейд, а ти?

— Джони Атууд — измърмори момчето и пое подадената му ръка, като го изгледа враждебно. С какво право този непознат човек се намесваше в спора им.

Синтия също бе объркана, макар и вече малко поуспокоена. Как трябваше да постъпи с Джони? И тъй като не знаеше какво да каже, посочи моравата и извика:

— Плевелите са си още там!

— Хайде да се хванем на бас — предложи Клей, — че ако се заловим двамата, ще почистим бурените за по-малко от половин час и ти ще можеш да отидеш да играеш с твоя приятел. Ако не стане така, след като свършим, аз ще си поиграя с теб. Знаеш ли, понякога работата може да се свърши по-бързо, отколкото очакваш.

В първия момент изглеждаше, че Джони ще откаже, защото беше инат като баща си, но за учудване на Синди, се съгласи и двамата с Клей се захванаха за работа.

Синди ги погледа малко, раздразнението й вече бе отминало. Клей бе дошъл непоканен, видял бе грозната сцена и бе успял да ги помири. Въобще не бе проговорил, дори и едно „Здравей“. Говореше си с Джони и заедно скубеха плевелите, облечен в джинси и риза — такъв естествен, какъвто го бе видяла на вечерята у тях. Докато те продължаваха в градината, Синди реши да провери какво правят другите две деца, но се оказа, че тревогите й са напразни, те седяха пред телевизора, все още несъблекли пижамите си.

— Твърде близо си до телевизора, пухчето ми, освен това веднага след като свърши филмчето, отиваме да се изкъпем, защото следобед ще ходим да гледаме мача на Джони.

Тя изми чиниите, забърса прахта и после заведе двете деца да се преоблекат. През цялото време си мислеше за Клей Кинкейд. Чувстваше се приятно в негово присъствие. Забеляза колко силно тяло има, докато го гледаше през прозореца. Той продължаваше да си говори с Джони и тя малко се ядоса, защото не можеше да разбере за какво става въпрос. След десетина минути Джони се появи в стаята.

— Свършен съм — обяви той.

— Не си свършен, а си свършил. Казва се „свършил съм работа“.

— Добре де, свърших работата. Точно за двадесет и две минути, а сега може ли да отида при Тод?

— Може, но само за един час. Къде е господин Кинкейд?

— Името му е Клей. Чака те долу и каза, че иска да те види — извика Джони, докато тичаше по стълбите.

Синди прегърна Тери, хвана Джейми за ръка и тримата слязоха на двора. Когато Клей я видя, занемя.

— Здравей! — усмихна се Джейми и застана пред него.

— Здравей. А ти кой си?

— Джейми. Ще се жениш ли за Синди?

— Аз… Ами… — Клей обърна поглед към Синди.

— Дан щеше да се жени за нея, но се отказа. Той имаше лодка, а ти имаш ли?

— Джейми! — Синди едва не потъна в земята от срам. — Не е прилично да разпитваш така нашия гост. Това е господин Кинкейд. Сега му кажи „Добър ден“.

— Вече казах „Здравей“…

— Да, така е. А коя е тази млада госпожица? — попита Клей, като погали Тери по къдрокосата главица.

— Това е Тери. Тя още е бебе и…

— Тери, кажи „Здравей“ на чичкото. Малко е срамежлива, но като свикне с вас, ще се отпусне.

Синди побърза да изпрати децата да си играят и предложи на Клей да изпият по нещо разхладително. Молеше се той да не усети лудото туптене на сърцето й.

— Бих пийнал чай с лед — рече той и я последва в кухнята, като се настани на един стол, без да чака покана.

„Как винаги успява да изглежда толкова естествен, а аз се чувствам така неудобно и глупаво“ — помисли си тя, докато приготвяше чая. Усети въпросителния му поглед върху себе си и попита:

— Защо ме гледате така странно?

— Просто не мога да повярвам! Изглеждате ми по-млада и отпреди, бихте могла да сте тяхна по-голяма сестра, а не леля.

Тя кимна и взе две чаши.

— Има ли още? — попита той, докато Синди му слагаше лед в чашата.

— Още?

— Още деца.

— Не, това са всичките.

— На Клер ли са?

— Да.

— Не бяхте ми казали за тях.

— О, така ли? Ще отида да донеса малко мента. — Тя надникна да види какво правят децата и сложи по две стръкчета мента в чашите. — По-добре да излезем навън, за да ги наглеждам.

— Защо? — попита Клей, когато седнаха на кръглата градинска маса.

— Какво защо?

— Защо не ми казахте за децата?

— О, предполагам, че просто не съм се сетила — рече бързо тя и видя, че Тери се затича към пясъчника. — Тери, не се заравяй в пясъка, а по-добре поиграй с брат си на топка, за да не се изцапаш.

— Но тя не може да хвърля! — запротестира Джейми.

— Ами тогава ще я полюлееш на люлката. — Синди отиде при тях и сложи Тери на люлката. — Ето, Джейми ще те полюлее. Но, моля те, Джейми, не я засилвай много — предупреди го тя и се върна на масата.

— Животът понякога ни подлага на изпитания…

Тя остана изненадана от думите на Кинкейд.

Той посегна и взе ръката й, като се вгледа в счупения по време на схватката с Джони нокът. Тя засрамено отдръпна ръка и се опита да се усмихне.

— Забравих да ви благодаря, не само за плевелите, а и защото вразумихте племенника ми.

— Вторият ми баща имаше деветгодишен син, а тогава аз бях малко по-голям и често ми се налагаше да го вразумявам.

— Изглежда имате голям опит. Всички тези бащи и различни домове…

— Да, имам твърде голям опит.

— Е, да, при всички случаи — по-голям от моя. Признавам, че понякога не знам какво да правя и дори сега, ако не бяхте вие… — Гласът й се снижи.

Клей видимо се обърка, но си спомни, че има извинение за посещението си и рече:

— Исках да ви попитам… Веднъж споменахте името Сам Александър.

— Да… — Тя се изчерви и го погледна въпросително.

— Бих искал малко вътрешна информация за неговата хартиена компания.

— Вътрешна информация? — изрече тя, като наблегна на първата дума.

Клей се почувства виновен. Не трябваше да я безпокои, след като вече бе направил проучване и бе готов със заключенията си. Все пак не се сдържа и попита:

— Компанията „Карътърс и Кранстън“ водят счетоводството й, нали?

— Да, но всички документи са вече в съда и който пожелае, може да отиде и да ги види.

— Синтия, и вие, и аз, знаем, че цифрите могат да лъжат. Когато човек работи с някого, иска да знае за него повече от цвета на очите му. А вие ми казахте…

— Че не харесвам очите му. И това, Клей Кинкейд, е всичко, което ще измъкнете от мен! Още чай?

Той кимна и я погледна, докато му пълнеше чашата. Можеше да изглежда млада, но беше истински професионалист. Каквото и да мислеше за човека, колкото и добре да го познаваше, тя не би предала интересите на клиентите си. Това му харесваше. Хареса му и начинът, по който го предупреди да внимава.

Синтия се надяваше той да продължи проучването, защото й се искаше да не се забърква с човек като Сам Александър.

— Синди, върнах се, както обещах!

— Браво, Джони. Сега постой при Тери, докато приготвя обяда. Ще трябва да побързам.

— Мислех, че не можете да готвите.

— Да, но затова пък съм експерт по фъстъченото масло и сладкото. Извинете ме за момент.

Клей не си тръгна и тя не можа да повярва, когато той седна на масата и се залови да прави сандвичи, да налива на Тери мляко и да си говори с Джейми за Дядо Коледа и великденските зайци. Синди не можеше да повярва на очите си, но й се наложи да се поразбърза, защото иначе никога нямаше да стигнат навреме за мача.

След като обядваха, тя помогна на Джони да си намери екипа, който госпожа Стюарт беше оставила в сушилнята. После самата тя трябваше да се преоблече и се почувства доста глупаво, докато слизаше по стълбите в бейзболния екип, който й бе дал Стив Прескот. Въпреки това в очите на Клей прочете истинско одобрение.

— Изненадваш ме, Синтия Роджърс! Ти си жена с много лица и човек не знае какво да очаква от теб. Ще ви закарам на мача, защото бих искал да видя как ще се представи Джони.

Няма ли си друга работа, помисли си Синди и се опита да се успокои. Някоя среща или пък делови разговор? Беше чувала, че всички големи бизнесмени от рода на Доналд Тръмп и онзи японец, който никога не се разделял с маратонките си, са постоянно ангажирани. Но не и Клей Кинкейд! Той има време да готви, да скубе плевели и да разговаря с децата за Дядо Коледа. Той трябва да е постоянно зает, опитвайки се да победи конкуренцията, и постоянно нащрек с хора като Сам Александър.

След по-малко от петнадесет минути вече бяха на игрището, а Синди и Джони забързаха да се присъединят към отбора. Двете по-малки деца се заиграха с децата на треньора, а Клей седна на пейката да наблюдава мача. Само след няколко минути от започването на играта, нещата за „Семко Кабс“ изглеждаха трагични. Техният много по-добре подготвен противник просто ги разгромяваше, въпреки че Синди постоянно даваше съвети на децата и ги подкрепяше. На всеки пет минути тя поглеждаше към трибуните, там, където седеше Клей Кинкейд.

Тя сериозно се притесни, когато Джони след втория удар захвърли бухалката си и избяга от игрището. После видя Клей да слиза надолу и да му говори нещо, но нямаше време да гледа, защото трябваше да помогне на Тод, най-добрия играч, да си оправи екипа. Дейвид Прескот, следващият батър, удари топката и Синди извика:

— Сега, Тод! Тичай!

Той успя да отбележи точка.

В края на мача Синди погледна към трибуните, но Клей го нямаше. Отборът им загуби катастрофално и Джони изглеждаше ужасно унил, толкова, че и леля му не можа да го разсмее. Затова и не го попита кога си е тръгнал Кинкейд и за какво са си говорили, но всъщност в този момент въобще не й беше до това.

Чак по-късно, когато сложи децата да спят и остана сама, тя седна в леглото и се замисли за изминалия ден. Като че ли мястото му бе тук, при тях. Неговото присъствие бе толкова успокояващо. Успокояващо?! Лицето й пламна, когато си спомни смущаващото му докосване. Ръката й бе потреперила. Тя погледна наранения си пръст и веднага извърна поглед, трябваше да внимава с децата…

— Синди? — чу шепот зад вратата.

— Джони?

Той отвори вратата и се промъкна в стаята. Застана до леглото й и тя забеляза следи от сълзи по лицето му.

— Синди, извинявай!

— Ти вече ми се извини.

— Имам предвид това, което казах… че не си ми майка.

— О, Джони, ела тук — прегърна го тя. — Майка ти ти липсва, нали?

Той кимна и започна да хлипа — не беше вярно, че децата забравят бързо. Той не беше бебе като Тери, когато се случи нещастието, и спомените за него бяха твърде мъчителни.

— Знам какво ти е. И на мен ми е мъчно. Когато обичаш някой и той си отиде, не може да не ти липсва.

— Да, липсват ми и татко, и Дан… Всъщност защо прогони Дан, Синди?

Тя замълча. Дали щеше да го заболи повече, ако разбереше, че Дан ги бе изоставил.

— Аз… Той беше твърде зает човек, адвокат, нали знаеш, и… — Тя го прегърна силно. — … Ние винаги ще намираме време един за друг, нали?

Момчето кимна.

— Съжалявам, че се караме от време на време, Синди.

— Знам, разбирам те напълно. Обзалагам се, че ще имаме още много разправии като днешната, защото съм загрижена за теб и винаги ще те съветвам какво е най-добре да правиш. Няма да се разстройваме и да се караме вече, но ако се случи… Винаги ще се сдобряваме, защото се обичаме.

— О, Синди! Аз наистина те обичам.

— Аз също. Хайде да опитаме да не се караме вече, а?

Тя го погали и той се успокои. Заговориха за бейзбол. Това може би не беше най-добрата тема за разговор.

— Днес играх много слабо, нали?

— О, скъпи, не можеш всеки път да играеш добре. Трябват ти много тренировки.

— Това каза и Клей.

— Така ли?

— Да. Каза, че дори Джо Самюълс не е започнал успешно отначало.

— Кой е Джо Самюълс?

— Синди! Та той е най-добрият батър в националната бейзболна лига! Но Клей каза, че е тренирал страшно много, преди да стане толкова добър. Той ми обеща да дойде да поиграем заедно някой ден.

— Ами… — Синди се усъмни, че Клей ще удържи на обещанието си. — Е… Това е прекрасно, но знаеш, че той е много зает човек и едва ли ще намери време.

— Но той ми обеща! — По лицето му личеше, че вярва на Клей.

Синди го заведе в стаята му и докато го слагаше да си легне, си спомни, че й бе казал колко му липсва Дан. Децата не разбират. Те очакват повече, отколкото възрастните биха искали или са способни да им дадат. И когато някой им обещае нещо и не го изпълни, се разстройват.

По-добре ще е да не се сближава много с Клей.

Пета глава

— Синди, искам да ти кажа нещо — посрещна я Джони в понеделник вечерта след работа. — Клей дойде следобед и играхме бейзбол.

— И аз играх — обади се Джейми.

— Ти не игра, а само ми се пречкаше.

— Не е така, аз ви гонех топките и ги слагах в коша.

— И аз, и аз… — заповтаря Тери и изтича към Синди.

— Трябва да е било много забавно — усмихна се тя и грабна Тери в прегръдките си. Трудно й беше да си представи Клей да играе бейзбол с деветгодишно хлапе. Тя остави момиченцето и отиде да види госпожа Стюарт, която се суетеше в кухнята и тъкмо се канеше да повика децата за вечеря.

— Как сте, госпожо Стюарт?

— Добре. Този следобед имахме гост — рече тя и извади печеното от фурната. — Някой си господин Кинкейд. Дойде с цял кош топки, точно когато Джони се върна от училище. Каза, че имал някаква работа насам, пък и обещал на Джони да поиграят. Нямате нищо против него, нали?

— О, разбира се, че не!

А дали наистина беше така? От една страна беше доволна, че не е разочаровал Джони, но от друга… Тя се надяваше да не му стане навик, защото децата можеха да се привържат към него. Защо не престане да се притеснява! Крайно време беше да спре да мисли за Клей Кинкейд. Това обаче бе по-лесно да се каже, отколкото да се направи. През целия ден пред очите й бе усмихнатото му лице, докато играеше с децата. Спомни си как решително се намеси в спора им с Джони и обузда ината му. Клей явно умееше да превърне и най-неприятното занимание в игра. А и тази сутрин… Може би просто е имал работа насам, но всъщност беше много мило от негова страна да си спомни за обещанието, дадено на Джони.

Дори след като децата си легнаха, тя седна на бюрото в стаята си и отново се замисли за Клей. Може би, каза си с усмивка, има нужда от време на време да мисли за красив мъж, вместо постоянно да се притеснява за семейния бюджет, което всъщност й бе опротивяло. Винаги ставаше нервна, когато попълваше поредния чек и гледаше как банковата й сметка се стопява.

Тя взе съобщението от компанията за газ и се поколеба дали да погледне сумата, гризейки нокът. Последната сметка за отопление беше разоряваща, но този път не бе чак толкова зле. Добре че тази година пролетта дойде рано, а с настъпването на лятото разходите щяха да намалеят още. Къщата бе голяма, с високи тавани, и затова не се нуждаеше от климатична инсталация.

Писмо от училището известяваше родителите, че таксата ще бъде вдигната следващата пролет. Синди щеше да се съгласи с увеличението, защото не й се искаше децата да напускат това училище. Клер беше много доволна от знанията, които получаваха там.

Клер… Клетата й сестра! Очите на Синди се напълниха със сълзи. Клер се бе разочаровала толкова много от своя съпруг, а и животът й бе тъй кратък, че не успя да се порадва на децата си. Синди не искаше да променя каквото и да било, започнато от Клер…

Изведнъж телефонът иззвъня.

Беше Марси Прескот. Както винаги жизнерадостна. Обаждаше се да поиска от Синди списъка на родителите на момчетата от отбора.

— Трябва да напечатам покани за всеки родител. Стив очаква от мен да му бъда едва ли не секретарка. Но отлетя за Тексас и май е взел със себе си всички документи на отбора. Не мога да ги открия никъде. Утре така и така ще ходя в града, защо да не се видим на обяд и да ги взема от теб.

Синди се съгласи и се разбраха да се видят в дванайсет и трийсет. Ето защо, когато на сутринта й се обади Клей Кинкейд и я покани на обяд, се наложи да му откаже.

— Съжалявам… — Наистина съжаляваше. Той бе толкова мил с Джони. — Благодаря ти, че си поиграл с момчето. То бе така развълнувано…

— И на мен ми беше много приятно. Жалко, че си заета, но може би някой друг път?

— Да, разбира се, обади ми се, когато си свободен. — Синди затвори телефона и й стана досадно, въпреки че харесваше Марси Прескот и предполагаше, че с времето ще станат добри приятелки.

Марси наистина й допадаше. Бе останала очарована от нея на един обяд, на който я покани. Марси изглеждаше прекрасно в морскосинята си рокля. Но това, което веднага привлече вниманието на Синди, бе нейната топла и щедра усмивка, блясъкът в очите и жизнерадостното й излъчване. Тя очевидно бе щастлива жена. След като седнаха на масата, Марти извади малка кутия от препълнената си чанта и я отвори.

— Дойдох в града, за да купя пантофки и някои други работи, но не можах да устоя на това — каза тя и извади от кутията красива бебешка дрешка в розово.

— О, колко е сладка! Напълно те разбирам.

— Радвам се, че се видяхме. Нямах търпение да я покажа на някой.

— Значи очакваш да е момиче?

— Да, вече ходих на видеозон и се видя, че е момиче — рече тя и даде поръчките си на сервитьорката.

— Радват ли се децата, че ще си имат сестричка?

— Да, особено Джинджър, която толкова искаше да е момиче. Дейвид предпочиташе момче, но го приема по-философски. Казва, че бебето така и така ще е твърде малко, за да играе бейзбол.

— А Стив?

— Той също е щастлив, но ме подлудява с постоянните си грижи за мен и бебето. — Марси се засмя и разбърка плодовата си салата. Започна да разказва разни смешни истории за прекалените страхове на Стив и Синди забеляза, че лицето й светна, когато заговори за своя съпруг.

Те наистина се обичат, помисли си тя. А са женени поне от десет години, защото Дейвид вече беше на девет. Изглеждаха, сякаш са в медения си месец. Дали щеше да бъде така, ако се бе омъжила за Дан? Но докато я слушаше, Синди разбра, че всъщност не е обичала достатъчно Дан. Та любовта е толкова измамно чувство понякога! Бракът на Клер се бе влошавал все повече и повече с раждането на всяко следващо дете… Синди се застави да не мисли за сестра си и се заслуша в думите на Марси.

— Стив ми каза, че сте много добър счетоводител, а аз дори не мога да се оправя със собствената си чекова книжка.

Синди се усмихна и й каза, че да работиш с цифри е много по-лесно, отколкото с деца. Обядът с Марси й се стори много приятен и когато тя предложи скоро да се видят пак, Синди много се зарадва. Наистина имаше основание да вярва, че ще станат добри приятелки.

Когато Клей се прибра късно същата вечер, го посрещна настойчив телефонен звън. Беше Кларис — най-малката от неговите доведени сестри.

— Клей, мислех, че харесваш Джули!

— Джули?! — Той седна на леглото и се опита да си спомни откъде му е познато името.

— Моята приятелка Джули! Виждал си я на онова парти. Беше с мен и на обяда в „Класик“.

— О, да, дребната тъмнокоса учителка…

— Тя ми каза, че не сте се срещали повече, откакто сте ходили на някаква пиеса преди време.

Клей си спомни историята — бе купил два билета за театър и след това вечеря. Пиесата се оказа доста интересна, а Джули наистина бе привлекателна и интелигентна млада дама и той го признаваше, но…

— Мислех, че я харесваш!

— Да, много е симпатична.

— Симпатична? Това ли е всичко, което можеш да кажеш за нея? Знаеш ли какъв ти е проблемът — твърде много жени те преследват и ти не можеш да разбереш, когато попаднеш на някоя истинска. Джули е толкова добър човек, само трябва да я опознаеш малко повече.

— Кларис, знаеш колко съм зает…

— Мъже! И Джордж говори така, когато се опитва да се измъкне от нещо. Всъщност се обаждам за барбекюто, което организирам идния месец. Този път няма да можеш да ми откажеш.

Те поговориха още малко и Клей обеща да отиде на барбекюто в дома им в Лонг Айлънд. Е, разбира се, и Джули щеше да е там. Кларис обичаше да се бърка в живота на другите и Клей съжаляваше, че именно тя живее най-близо до него. Джордж Едуардс, неговият най-добър мениджър и съпруг на Кларис, бе получил назначението си благодарение на своята съпруга.

„Няма да можеш да ме ожениш, сестричке, или поне за някоя като Джули“ — каза си той, докато се събличаше.

После отиде в кухнята, сипа си бренди и се замисли за Синтия Роджърс. Тя наистина беше заета жена. Освен работата си, трябваше да се занимава с децата, а и да бъде помощник-треньор на бейзболния отбор. Само след няколко дни щеше да приключи със счетоводния баланс и Клей нямаше да може да я вижда. Освен ако не започне да работи за него…

Синтия се изненада, когато Кинкейд за втори пореден път се появи във финансовия отдел на компанията. Тя започваше да се изнервя от необичайния му интерес към работата й. Задаваше й твърде много въпроси, а някои от тях въобще не бяха свързани с финансовите операции.

Във вторник той не дойде, но пък се обади по телефона.

— Трябва да обсъдим заедно един въпрос, Синтия. — Гласът му прозвуча професионално. — Свободна ли си да се видим на обяд в „Конуей“?

— Да, добре, ще се видим там.

Какво ли щяха да обсъждат? Тя си мислеше, че всичко върви добре, но все пак, каквато и да бе причината, й се искаше Кранстън да бъде там. Предположи, че я е поканил заради счетоводния баланс.

— Масата на господин Кинкейд? — попита Синди една от сервитьорките.

— Оттук, моля.

Клей стана да я посрещне. Масата бе подредена за двама.

— Но къде е господин Кранстън?

— Кранстън?

— Надявах се да е тук. Загатнахте за някакъв финансов проблем.

Той се усмихна.

— Не, седни, Синтия. Няма никакъв проблем със счетоводния баланс.

— Но вие казахте…

— Искам да обсъдим един друг проблем.

— Така ли? — Добре че Кранстън не бе там. Какъв ли бе проблемът?

— Нещо за пиене, господин Кинкейд? — попита сервитьорката.

— Синтия?

— Може би бяло вино — рече тя и се почувства изиграна. Той бе дал да се разбере, че срещата ще е делова…

— За мен обичайното. — Клей я погледна и продължи: — Добре. Виждам, че си нетърпелива. Искам да работиш за мен.

— За вас?! — изуми се тя. Та той имаше цял финансов отдел с финансови експерти и счетоводители. — Като каква?

— Като финансов експерт. Ти толкова добре се справяш с цифрите, че с удоволствие ще приема твоите съвети при някои сделки.

— Но… аз мислех, че господин Морисън изпълнява тази функция. — Предложението му бе толкова неочаквано.

— Той е твърде натоварен. И да си призная, мисля, че му липсват новаторски идеи.

— Може би действате малко рисковано и затова не ви предлага идеи, преди да е сигурен в ефекта им. Аз съм съгласна с него. — Сега се чувстваше в свои води. От много време й се искаше да му каже, че твърде много рискува. — За една година приходите ви са се увеличили неимоверно, но с цената на постоянен риск…

В това време дойде сервитьорката, която донесе питиетата и прие поръчката, и после разговорът се завъртя около любими ястия и ресторанти.

„Синди, престани! Господинът ти предлага работа, а ти му казваш как да си върши неговата, преди да си отказала или приела“ — разсъждаваше тя.

— Беше започнали да говориш нещо за увеличаването на приходите.

— Забравете, малко се поувлякох.

— Хайде, Синди! Точно затова искам да те наема. Наистина ме впечатли най-вече с бързината на мисленето си, докато другите финансови експерти са толкова досадни…

— Карате ме да се чувствам като компютризирана система за счетоводен баланс.

— Хора като теб не се срещат често. Ти си повече от добър счетоводител… — Клей се облегна на масата. В този момент тя бе сигурна, че той говори сериозно. — Имаш пространен поглед върху нещата, а това е точно, от което се нуждая.

Сега тя разбра защо толкова често бе посещавал финансовия отдел през последните дни и бе й задавал всички тези досадни въпроси. Синди не можеше да не се почувства горда, но също така не можеше да си позволи да приеме работата.

— Благодаря ви за доверието и за предложението, но… — започна тя внимателно. — Предложението ви е привлекателно, но трябва да ви откажа. Добре ми е и там, където съм сега.

— Оказва се, че съм направил грешка.

— Грешка?

— Грешка в преценката за твоята квалификация. Трябва да свикнеш първо да изслушваш условията, а после да вземаш решение, иначе не би била подходяща за моята компания.

— Така ли…

— Нямаш дългосрочен договор с „Карътърс и Кранстън“, нали? — Тя поклати глава. — Тогава защо не искаш да работиш за мен?

„Защото, когато ме гледаш така, нещо в мен пламва и се чувствам объркана… А и не искам да се обвързвам и децата да останат наранени…“ Понечи да стане и да му каже да я остави на мира. Избута салатата си настрани, сви рамене и заговори, решена да каже истината или поне част от нея:

— Вижте, господин Кинкейд, нося отговорност за три деца и точно бях започнала да се справям. Просто не съм готова за промяна.

— Да, разбирам те напълно. Но все пак ще работиш на няколко пресечки и вероятно ще имаш възможност да отскачаш по-често до вкъщи. А и заплатата ти, аз не знам каква е сега, но… — Той замълча, а после каза сумата.

Главата й се замая, щеше да получава почти двойно повече! Парите вече нямаше да бъдат проблем. Тя се усмихна.

— Ако работех за вас, първото ми предложение щеше да е да намалите заплатите, защото са прекалено високи за някои служители…

Той повдигна вежди и се усмихна.

— Добре, значи решихме. Това е първото, което ще се опитам да променя, ако се съгласиш да работиш за мен… — Той замълча, сякаш се бе сетил за още нещо. — Но мисля, че имам отличен персонал, който си заслужава парите.

Единственото, което я тревожеше, беше, че ще работи с Кинкейд и всеки ден ще бъде в обсега на неговото опасно излъчване. Ами ако стане като с Дан?

— Предложението ви наистина е много привлекателно, но не бих искала да променям нищо засега.

— Разбирам. Защо все пак не помислиш и не дойдеш в понеделник в кабинета ми да поговорим.

— Щом настоявате… — Въпреки това тя вече бе взела решение и нямаше да го промени.

Празничните дни бяха преминали в обичайните занимания, но в понеделник сутринта на Синди й бе трудно да се съсредоточи върху работата си. Бе наясно защо. Не биваше да пропуска такава възможност. Трябваше да отиде при него и да му каже, че приема.

— Днес господин Кинкейд е извън сградата — съобщи й Маги, като я видя да слиза от асансьора. — Имате ли някаква уговорка?

— Да, всъщност не. — Синди се почувства много глупаво. — Не е толкова важно.

Не било важно! Синди се почувства засегната, защото не очакваше такова развитие на нещата. Изглежда той бе забравил или бе променил решението си.

Клей наистина бе забравил, защото точно в този момент стоеше пред отделението за спешни случаи в градската болница и се опитваше да успокои хлипащата в прегръдките му жена. Той предполагаше, че името й е Денис, но единственото, за което беше сигурен, бе, че е дъщеря на Дениъл Солтър, човекът, който току-що бе починал от инфаркт.

— Инфаркт! — заключиха докторите. — Вероятно това е причината да падне от строежа.

Клей бе видял Солтър да пада. Той бе един от инвеститорите на новостроящия се търговски център. Клей веднага бе отишъл в болницата, където намери самотна разплаканата му дъщеря.

— Трябваше да обезопасим по-сигурно строежа…

— Това не е ваша грешка. Стават и такива неща. — Той й донесе кафе и изчака при нея, докато дойдат останалите близки.

— О, господин Кинкейд, вие сте толкова мил с мен… — От очите й отново бликнаха сълзи. — Благодаря ви за помощта.

— Просто беше мой дълг. Ако имате нужда от нещо, само ми се обадете.

Шеста глава

Той се обади на другата сутрин тъкмо когато Синди влизаше в кабинета си.

— Съжалявам, че не се видяхме вчера, Синтия. Случи се нещо извънредно.

Той не беше забравил!

— О, няма значение — опита се тя да овладее гласа си.

— Не, не е така. Наистина исках да поговорим. За съжаление днес съм доста зает, но ако имате възможност да дойдете сега, ще отделя няколко минути.

— Аз… Добре, ще дойда. — Тя вече бе решила и бе нетърпелива да започне новата работа. Но сега… Сърцето й заби напрегнато. За всеки човек е нормално подобно вълнение при такава значителна промяна в кариерата, успокои се тя.

Когато дойде в кабинета му, той стана да я посрещне.

— Много мило от твоя страна, че дойде. — Колкото и да беше странно, той също изглеждаше нервен. — Обмисли ли предложението ми?

— Да — отговори Синди и скри разтрепераните си ръце в джобовете.

— Е, и? — Клей се сети за думите, които обичаше да казва в такива моменти: „Няма смисъл да се криеш повече зад храста, приятелю“.

— Офертата ви изглежда твърде съблазнителна и мисля, че бих опитала…

— Прекрасно! — Тя забеляза облекчението, което премина по лицето му, и помисли, че ще последва нещо нетрадиционно, ала той само се усмихна. — Радостен съм, че прие. Би била великолепно попълнение за нашата компания.

— Надявам се да е така — опита се тя да не се главозамайва от ослепителната му усмивка и се замисли върху последните думи. Дали не очакваше нещо повече от служебните взаимоотношения?

След минута държанието му отново стана строго професионално.

— Моля те да седнеш да уговорим подробностите — подаде й той стол и отново се върна на бюрото си. След кратък разговор уточниха всичко и подписаха договор за назначението й.

Когато Синди стана, усети, че не съжалява ни най-малко за старата си работа, а Клей щеше да е просто новият й шеф. Освен че когато имаше работа към Гринуич, може би щеше да намери време да ги посети и да поиграе с децата.

— Между другото, обади ми се, като приключиш с работата си. Ще те откарам до вас.

— Благодаря.

— Обещах на Джони да потренираме бейзбол.

Филип Кранстън не й създаде проблеми, когато разбра за напускането й. Каза, че тя е била една от най-добрите му служителки и й пожела успех, като обеща, че винаги ще се намери място за нея във фирмата, ако реши да се върне.

През следващите две седмици, когато Синди се подготвяше за напускане, Джейн — приятелката й, изглеждаше по-развълнувана дори от нея. Тя постоянно й напомняше колко опасно би било да се завързват любовни връзки в службата.

— О, Джейн, знаеш, че не съм такава — непрекъснато я успокояваше Синди.

— Да, но Клей Кинкейд си пада по подобни връзки. Прочетох го в списание „Личности“.

— Как изобщо можеш да вярваш на клевети?

— Ами само там мога да прочета нещо за недостижимите особи на преуспелите. А ти всеки ден ще бъдеш до него, ще го гледаш в очите, ще усещаш аромата на одеколона му и няма как да забравиш за милионите му.

— Точно за това ме е наел — да му броя милионите! Но контактите ни ще бъдат само служебни.

— О, я виж какво пише тук! — разгърна тя списанието. — „Споделянето на трудности в работата може да бъде твърде сексуално възбуждащо…“

Възбуждащо ли?! Трябва да внимава. Тя хвърли няколко непотребни листа в кошчето за боклук.

— Това ли е същата жена, която ме съветваше да си сложа малко грим, за да мога да впечатля Клей Кинкейд по време на срещата ни?

— Но тогава беше различно. Ти не работеше за него. Чуй това: „Няма нищо по-лошо от романтична любовна връзка с вашия работодател. Той, в повечето случаи, е влиятелен човек, от когото могат да зависят много неща като вашата работа или професионалната ви кариера. Подобно обвързване наистина би било твърде рисковано…“.

— Благодаря ти, че си толкова загрижена за мен, Джейн, но колко пъти трябва да ти казвам, че изобщо не мисля да се обвързвам с Кинкейд.

— Добре тогава, но да не кажеш после, че не съм те предупредила. Всъщност, Синди, ще помолиш ли Филип Кранстън да възложи счетоводния баланс на компанията „Кинкейд“ на мен?

— Ще направя каквото мога. — Тя затвори празното чекмедже, раздразнена от чувството на ревност и завист, което бе овладяло Джейн. Какво я интересуваха връзките на Клей Кинкейд, след като тя бе толкова разумна. Многобройните й предупреждения бяха напълно излишни. Синди нямаше намерение отношенията й с Клей да прерастват в нещо повече от служебни. Тя не искаше да се обвързва с никого и да причинява страдания на децата…

Децата! Тя прехапа устни. Кинкейд беше идвал три пъти през последните две седмици, за да играе бейзбол с Джони. Два пъти бе работила до късно в службата и не го беше заварила вкъщи, само веднъж го видя и го покани на вечеря. Наистина беше останала учудена от приятелските взаимоотношения на Клей с децата. Веднъж бе посетил един от мачовете на Джони, но си тръгна, преди да е завършил. Естествено е да има свои ангажименти през уикенда, а това я успокояваше. После си помисли, че тя самата се е поувлякла малко. Ако се държеше на разстояние от Клей, децата няма да се привържат към него така, както към Дан. А Дан прекарваше целите уикенди с тях. Но не, нямаше опасност да се случи същото с Клей Кинкейд. Тя щеше да се погрижи за това. Беше сигурна.

Синди очакваше да я разпределят на трийсет и шестия етаж към финансовия отдел, но вместо това й предоставиха отделен луксозно обзаведен кабинет, от който тя остана очарована. Въпреки това се притесняваше, че кабинетът на Кинкейд е само през няколко врати от нейния и вече бе склонна да се съобрази със съветите, публикувани в онова клюкарско списание. В кратката си кариера тя не бе виждала толкова жени да влизат и излизат от кабинета на някой шеф — консултантки, адвокатки, съдружнички, секретарки и други работещи в компанията му. Всичките изглеждаха превъзходно, бяха добре облечени и се стремяха всячески да привлекат вниманието на Кинкейд, а това наистина я дразнеше. Синди си обеща никога да не става част от тази тълпа поклоннички, преследващи Клей Кинкейд. Той обаче твърде често се отбиваше в кабинета й и тя се бореше да обуздае овладелите я чувства и да се съсредоточи изцяло върху работата. Кинкейд се съветваше с нея и Морисън преди някои важни сделки, но повечето пъти не взимаше под внимание техните препоръки. Той просто бе човек на риска. За Синди бе също толкова трудно да поддържа финансовия баланс на компанията, както и да овладява чувствата си.

Том Морисън, старият финансов експерт, беше консервативен като нея, но странно — винаги запазваше спокойствие въпреки рисковете, които Клей поемаше.

— Знам, че понякога се впуска в сделките неподготвен, но той просто притежава нюх за тези неща.

— Никой не е застрахован от провали.

Клей трябваше да отлети за Лондон след два дни и Синди очакваше заминаването му с нетърпение. Обсъждането на служебни проблеми може да не беше точно „сексуално възбуждащо“, но бе доста „изтощително“ и тя имаше нужда да си отдъхне.

След един от поредните служебни спорове той й предложи да я закара вкъщи. Каза й, че е обещал на Джони да потренира с него.

Това вече ставаше сериозен проблем, помисли си тя, докато по лош навик гризеше нокът. Децата още не бяха се привързали към Клей като към Дан, но и това щеше да стане. Тя знаеше, че скоро ще дойде времето, когато щом колата му спре пред къщата, Джейми ще оповести с радостен вик: „Клей е дошъл!“ и Тери ще хукне да го посреща. После ще чуе Клей да напътства Джони: „Само спокойно… И не изпускай топката от поглед“.

Той харесваше децата, а и на тях им беше приятно да са с него.

Тя обаче имаше горчивия опит с Дан и като познаваше добре репутацията на Клей, знаеше, че скоро щеше да се отегчи.

„О, признай си, Синди. Започваш все повече да харесваш компанията му, нали?“ — упрекна се тя наум.

— Мисля, че трябва да внимаваш да не разглезиш Джони — каза тя, докато пътуваха към тях.

— Да го разглезя?

— Много мило от твоя страна, че му помагаш, но знаеш ги децата — отделяш им част от времето си, а те започват да го искат цялото. Знам, че си много зает с това предстоящо пътуване до Лондон… — Тя се почувства неловко. — Джони няма да те разбере, когато не ти остане време да го забавляваш.

Той я погледна строго и отново се съсредоточи върху пътя.

— Променила си тактиката, а?

— Какво имаш предвид?

— Винаги си ме съветвала да опипвам почвата, преди да подпиша някой договор.

— Това е съвсем различно. Бизнесът няма нищо общо с реалния живот.

— Точно така. Защо тогава нашата връзка да остане чисто служебна? Какво ти пречи да ме опознаеш по-добре? — попита я той, като пусна някаква касета.

— Не ставай смешен! Причината не си ти. Знаеш, че съм твърде заета.

— Знам, че имаш икономка, която се грижи за къщата и за децата през седмицата, така че няма причина да не прекараш поне една вечер с мен. Защо винаги ми отказваш?

— Защото трябва да съм вкъщи. Това е мое задължение. Да помагам на Джони в математиката, да водя Джейми на плуване, Тери на танци. Нямах предвид себе си, а децата.

— Добре, децата. Но се дразниш, че тренирам с Джони бейзбол.

— Не… Просто…

— Ти искаш да ти обещая, че ще идвам при децата винаги. Това ли искаш?

— Разбира се, че не очаквам това от теб.

— В живота никога не става това, което искаме. Днес мога да играя с Джони, а утре да съм в Тамбукту или да съм мъртъв като баща им…

— Или просто можеш да си отидеш — изрече тя горчиво, готова да се разплаче.

Ала Клей продължи коравосърдечно:

— Точно така. Наистина мога да си отида, но играта на Джони ще е по-добра и той ще си спомня с радост за мен. — Лицето му стана напрегнато. — Не можеш да ги предпазиш от опасностите в живота, Синди. Нещата се променят. Трябва да се научите да живеете за мига, защото времето безвъзвратно отминава…

Да се наслаждава на момента! Той беше точно такъв човек. Синди знаеше, че не може вечно да предпазва децата от ударите на съдбата, но поне щеше да се опита да ги защитава колкото може. Тя не каза нищо повече, защото знаеше, че Клей няма да я разбере.

Беше доволна, когато той замина за Лондон.

През дните, през които той отсъства, тя с цялата си енергия защитаваше неговите бизнес интереси. Това й беше работата и тя си я вършеше.

Не бяха изминали дори и два часа от неговото пристигане от Лондон, когато с трясък нахлу в кабинета й и гневно я запита с какво право е провалила сделката му с компанията „Лентайн“. Синтия изслуша гневната му тирада, после скочи от стола си и го погледна право в очите.

— Бях останала с впечатлението — процеди тя, — че ми плащате, за да ви съветвам!

— Да, но само за съвет, а не да ми проваляте сделките. Не е във вашата компетенция да се занимавате с това.

— Не съм направила нищо, което да ви навреди.

— Не сте?! А какво ще кажете за „Картър Инкорпорейтид“, които са взели вече преднина заради вас.

— Заради мен? Та вие трябва да сте им благодарен за това!

— Това си е лично ваше мнение.

— Да, но е подкрепено с факти. — Тя седна отново на стола си, опитвайки се да се успокои и заговори внимателно: — Повече от половината магазини от веригата „Лентайн“ са на червено вече от три години. Всичко, което притежават, са трупащите се лихви върху неизплатени кредити и многото недоволни клиенти.

— Точно затова се интересувах от тях. Какво ме засягат недоволните им клиенти. Имах намерение да включа магазините във веригата „Форест“.

— И още две години щяхте да понасяте загубите. И без това само четирийсет процента от магазините „Форест“ са печеливши.

— За бога, Синди, възстановяването им изисква голям период от време!

— Точно така. Време и пари. Затова трябва да се въздържате от покупки на такива обекти. Нека ви покажа — бръкна тя в чекмеджето си и извади папка с документи — цифрите не лъжат, а процентите са…

— По дяволите процентите! Виж какво, когато ми се отвори случай, аз винаги се възползвам от него и не смей да ми пречиш! Ако се вслушам в съвета ти, ще се проваля, усещам го. Така че ще е по-добре да не ми се бъркаш в работата. Разбра ли?

— Това звучи като заплаха, господин Кинкейд! — Тя бе толкова ядосана, че усети как я присвива стомах.

— Не, не е заплаха… — На лицето му се изписа изненада. — Исках просто да ти обясня, че аз управлявам компанията!

— Никога не съм го забравяла! Добре, нека сега аз да ви кажа нещо. Когато някой ме наеме, съвестно си изпълнявам задълженията. И като ваш финансов експерт съм длъжна да се грижа за капиталите ви, да ги увеличавам или най-малкото да ги запазвам, а такива ваши необмислени постъпки водят до значителното им намаляване.

— Просто те е страх да поемаш рискове, нали?

— Моята работа е да ви помагам да управлявате парите си. — Гласът й потрепери. — Ако смятате, че не е така, веднага ще напусна!

— Не можеш да напуснеш, подписала си договор.

В този момент тя усети, че Клей е в по-силна позиция от нейната. Просто не можеше да му се противопостави.

— Въпрос на време. Ако продължавате със същия темп да губите парите си, скоро ще стигнете до банкрут. Така че и да искате, и да не искате, ще се наложи да ме освободите.

— О, не, мила, да напуснеш ще е за мен повече от банкрут — намигна й той и тя усети как лицето й пламна.

Не каза нищо, само го проследи с поглед, докато победоносно излизаше от кабинета й.

Седма глава

Клей Кинкейд нервно барабанеше с пръсти по бюрото си.

— Тревожи ли ви нещо, господин Кинкейд? — попита Маги, докато събираше кореспонденцията.

— Синтия Роджърс.

— Синди? Но аз мислех, че работи доста добре. Тя е доста фина млада дама, а и изглежда толкова погълната от работата си…

— Твърде погълната! Каквото и да направя, тя винаги е по петите ми и ако не всичко е както трябва, открито ме обвинява. Как, по дяволите, съм стигнал дотук? Аз съм правил сделки, когато тя още е играла на кукли.

— О, съжалявам, че си превишава правата, но мислех…

— Не съм казал такова нещо. Тя е сериозна и никога не пропуска дори най-малкия детайл или цифра. Но на нея й е възложено да преброи дърветата, а аз сам взимам решението дали да купя гората.

— Тогава какъв е проблемът, щом сте се сработили?

— Нямах предвид само работата.

— Но… Всъщност не сте ли бил вече няколко пъти в Гринуич?

— Да видя момчето и да потренирам с него.

— Момче? О, да, тя ми каза за децата на сестра й. Но тя е толкова млада, а има прекалено много грижи.

— Аз дори не знаех за децата, докато не минах случайно оттам. Джони, най-големият, е на девет, точно тази възраст, в която спираш с детските игри и се хвърляш в истинската надпревара. Знаеш ли, Маги, аз бях толкова щастлив да съм заедно с татко през първия сезон на детската бейзболна лига. Той бе невероятен, но какво ли значение има това сега…

— Знам, че сте били много близки.

— Да, така е, и когато бях на мача на Джони, наистина знаех как се чувства, когато изпусна топката и напусна терена разплакан. Но той е страхотно момче и съм сигурен, че ще става все по-добър играч.

— Разбирам — рече Маги, — а също така, че харесваш и леля му…

— Мисля, че да — призна Клей малко смутено. Защо я намираше толкова привлекателна? След толкова седмици, а все още не знаеше почти нищо за нея. — Веднъж вечеряхме заедно в моя апартамент и това е единственият път, когато съм я виждал да бъде такава, каквато е. — Той млъкна, не искаше да казва, че това е единствената жена, която е пожелал истински, единствената, която отговаря на неговия идеал за жена. — Изпитвам съжаление към нея, Маги.

— Съчувствам ви, но…

— Тя никога няма време да направи нещо за себе си. Толкова е загрижена за другите, толкова е всеотдайна. Грижи се за децата, а в същото време работи с всички сили за мен. Опитва се да ме предпази от излишни рискове и може би е права, защото аз винаги рискувам.

— И вие сте същия тип, господин Кинкейд. Изобщо нямате време за себе си. Кажете ми, защо не сте се оженили досега?

— Не знам, никога не съм мислил за това. Може би съм бил твърде зает…

— Но не твърде зает да прекарвате част от времето си с жени.

Клей се засмя, но се замисли над думите й. Имаше много жени, които го харесваха, но с нито една от тях не би желал да прекара целия си живот.

— Е, добре, може би наистина съм твърде зает да поддържам истинска връзка.

— Или може би не сте срещнали подходящата жена. — Маги тръгна да излиза, но когато стигна до вратата, отново се обърна. — Знаете ли колко много жени ви търсят, но вие никога не сте потърсили нито една от тях.

— Какво се опитваш да ми кажеш, Маги?

— Ами всички тези бизнес разговори с госпожица Роджърс… Имам една идея.

— Продължавай, Маги.

— Е, добре, защо не я заведете на вечеря, например в ресторант „Тропикана“. Там тя ще се разтовари и ще се отпусне. Толкова е забавно!

— Мислиш ли, че не съм я канил.

— Не само да я поканите, а да настоявате. В крайна сметка вие сте шефът — каза Маги и излезе от кабинета.

— Господин Кинкейд на телефона — обади се една от секретарките.

На Синди й се стори странно, защото обикновено той влизаше направо в кабинета й.

— Синди, утре следобед заминавам за Денвър.

— Преди да направиш каквото и да е, искам да…

— Знам и затова ти се обаждам. Работата е в това, че днес съм твърде зает и ще е по-добре да поговорим довечера. Последната ми среща е близо до „Тропикана“ и можем да се видим там в шест часа. Маги ще направи резервация.

— Не мисля, че аз…

— Не искам да настоявам, но… Не ми е възможно по друго време.

— Ами…

— Благодаря, Синди, ще се видим довечера.

„Тропикана“? Не бе най-доброто място за бизнес разговор. Синди често бе ходила там заради приятната атмосфера и танците… С Дан, а тази вечер щеше да отиде с Клей.

Тя спря да мисли за предстоящата среща и се съсредоточи върху работата си. Фабриката в Денвър… Взе документите и ги разпръсна върху бюрото си. Наистина трябваше да поговори с Клей, преди да е станало твърде късно.

Ръководството на всяка една от компаниите на Кинкейд и членовете на борда на директорите винаги притежаваха значителна част от имуществото и това им даваше сигурно право на глас при вземането на едно или друго решение. „Това е бизнесът“ — бе заключил веднъж Клей и беше прав.

Компанията в Денвър произвеждаше машинни детайли по остаряла технология и много скоро можеше да бъде изместена от пазара от по-конкурентни производители. Защо тогава Клей се интересуваше от тази фабрика?

„Тропикана“ изглеждаше постарому, нищо не бе се променило от последното й идване с Дан. Висящи и пълзящи екзотични растения, които й придаваха райски вид, и маси, скрити в полутъмни малки сепарета, подобни на лодки — същински убежища за влюбени.

— Добър вечер, господин Кинкейд — посрещна ги собственичката на заведението, — вашата маса е готова.

— Благодаря ви — каза той, хвана Синди под ръка и двамата я последваха до едно от сепаретата.

На Синди й се искаше да го попита дали идва често тук и ако е така, защо никога не го бе виждала. Може би просто не бе забелязвала хората около тях. Вгледа се в красивите тъмни очи на Клей. Жена, която го е виждала веднъж, едва ли би могла да го забрави.

— Разгледах счетоводните документи на фабриката в Денвър и мисля, че…

— Какво ще кажеш за коктейл? Мисля да изпием по една „Маргарита“ преди вечерята, съгласна ли си, Синди?

Тя отново се опита да заговори за фабриката, но Клей постави пръст върху устните й.

— Тихо, обичам тази песен.

Синди се заслуша и скоро бе очарована от музиката и текста на песента. Притеснението й съвсем изчезна, когато сервитьорката донесе питиетата.

— Действа много освежаващо, изглежда умееш винаги да избереш подходящо питие.

— Благодаря ти.

— Хайде сега да…

— Почакай малко, Синди. Преди броени минути приключих последната си среща. Нека да изпия питието си, преди да говорим за бизнес. Дай ми възможност да се отпусна.

— Та аз никога не съм те виждала напрегнат, освен ако не си ядосан.

— И аз не съм те виждал никога весела и свободна. Какво може да направи Синтия Роджърс щастлива?

— Виж какво, по-добре ще е да използваме пълноценно времето си. И без това изпускам урока по плуване на Джейми.

— Плуване? Обичаш ли да плуваш, Синди?

— Плувам, играя тенис, правя много неща и винаги мога да си го позволя, ако пожелая. Донесох ти тези цени, за да…

— Говориш за цени, а едва ли си даваш сметка колко хубаво тяло имаш и как въздействаш на…

— Какво?

— Нямаш фигура на манекен, защото не си достатъчно висока, но мисля, че именно това те прави толкова фина. Забелязвала ли си как всички те гледат, когато ходиш?

— Не, и не мисля, че някой гледа точно мен.

— Но е така! Понякога слизам във фоайето само за да те погледам как бързаш, устремена нанякъде. Харесвам твоята походка.

Клей флиртува с нея, реши тя и посегна към папката с документи, за да прекрати играта му.

— Относно Денвър, не мисля, че наистина си наясно какво става там, ако въобще те интересува.

— Както и ти.

— Какво имаш предвид?

— Сигурен съм, че не можеш да усетиш тази прекрасна музика.

Всъщност тя бе пленена от музиката. Но чувстваше как погледът на Клей я изгаря и кара сърцето й да тупти отчаяно.

— Това е най-неподходящото място за водене на бизнес разговори.

— Съгласен съм и затова те моля да не ги подхващаме. Искаш ли да танцуваме?

Беше невероятно! Да се озове в прегръдките му, да чувства близостта му и нежната ръка, която гали раменете й… Беше чудесно да танцува в ритъма на бавната музика в този момент, с този мъж…

До последния момент мислите и чувствата й бяха изцяло насочени към него. Когато тръгнаха с колата обратно към Гринуич, тя отпусна глава на рамото му. Той я изпрати до тях и тя го покани на кафе.

Двамата влязоха във всекидневната, където Синди запали лампиона в един от ъглите и тръгна към кухнята.

— Почакай малко — каза Клей и я притегли към себе си. Целуна я колебливо и в същото време толкова нежно. Това го въодушеви и той я притисна още по-силно към себе си. В отговор тя поднесе топлите си устни към неговите и те се целунаха бавно. Синди се разтапяше в прегръдките му, а ръцете й кръжаха по лицето и косата му.

— О, Синди! — Думите му прозвучаха като отчаян вопъл.

Той я целуна леко по клепачите, по ушите и шията и накрая отново по устните. Когато горещите му устни се потопиха в нейните, той се почувства изпълнен с желание, но като че ли това я изплаши и тя извърна лице към рамото му, опитвайки да се освободи. Клей разбра как се чувства тя в този момент и тактично се отдръпна.

— Време е за кафе — каза той, като й се усмихна. След това я последва в кухнята, където Синди вече не се чувстваше толкова неловко. Подхвана някакъв несвързан разговор, докато чакаха да стане кафето.

— Ела да седнем на канапето — каза Клей, когато взе чашата си с кафе.

— Не, да останем тук. Трябва да поговорим за бизнеса…

— О, Синди, не започвай отново с онази проклета фабрика!

— Но не сме ли заедно тази вечер именно заради това?

— Не съвсем.

Думите му я накараха да се изчерви. Тя трепна, като си спомни за сладките мигове в неговите прегръдки. Очите му й подсказаха, че той мисли за същото.

— Сега — каза Синди, като се опитваше да се съсредоточи, — трябва наистина да поговорим за предложенията на фабриката в Денвър…

— Добре, така да е, но… Кафето е хубаво, Синди. Да започваме тогава. Прегледах документите, които ми даде миналата седмица и вече съм взел решение.

— Ще купуваш ли? — Наистина ли бе взел под внимание всичките й забележки и предложения?

— Да, вече започнах преговори.

— Почакай малко. Кажи ми за какво беше тазвечерната ни среща?

— На теб ти хареса, нали?

— Въпросът не е в това! — Лицето й пламна, спомнила си как се бяха забавлявали допреди малко. — Имам предвид, че ти изобщо не се интересуваш от моето мнение!

— Виж, Синди, ти не ме разбра. Аз просто исках да…

— Естествено, че те разбирам, но се чувствам засегната. След като не взимаш под внимание моето професионално мнение, защо тогава ме нае?!

— Не е така. Винаги съм взимал под внимание твоето мнение на експерт и не пропускам да прочета нито един от твоите финансови анализи…

— И после правиш каквото си искаш!

— Мисля, че имам това право.

— Дума да не става, ти си шефът, но това не ти дава право да ме манипулираш!

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че ти ме излъга два пъти.

— Излъгал съм те?!

— Да, имахме уговорка за делова среща, а ти целеше съвсем друго… — Тази мисъл прободе Синди право в сърцето. Тя си спомни какво й бе казала Джейн за флиртовете на Клей с многото жени, минаващи през кабинета му.

— Какво още имаш да ми кажеш?

— Да, със сигурност не си мислел за бизнес, но аз не съм едно от твоите лесни момичета! — Погледът й мяташе мълнии. Как можа да се остави в прегръдките на този мъж, точно както останалите наивни или обиграни жени. — Не одобрявам и начина, по който ме насилваш…

— Насилвам те?!

— Принуждаваш ме, тогава. — Как се осмеляваше да гледа толкова невинно, сякаш не знаеше за какво става дума! Ако не й бе казал, че ще говорят по работа, тя едва ли щеше да приеме поканата. — Не можеш да отречеш, че използваш служебното си положение, за да се… възползваш от мен като сексуален обект.

— Господи! — Сега той се изправи застрашително и очите му я пронизаха гневно.

— Ще го кажа по друг начин. Аз съм икономист и, слава богу, добър, но в професионалните ми задължения не влиза да отвръщам на сексуални попълзновения на шефовете си…

— Нямаш намерение да… Не се опитваш открито да ме обвиниш в сексуално насилие, нали?

— Не, не съм казала точно това.

— Може да не си го казала, но аз го разбрах. Добре, няма да те безпокоя повече. Лека нощ.

Синди остана пред захлопнатата врата. Вече не се чувстваше ядосана, а по-скоро опустошена и нещастна.

Осма глава

Клей пробяга обичайния си маршрут в парка, но колкото и бързо да тичаше, това не му помогна. Все още бе ядосан от снощи.

Да върви по дяволите тази Синтия! За каква се мислеше и още повече, за какъв го мислеше?

„Ти си шефът, но това не ти дава право да ме манипулираш…“ — бе казала тя с онова войнствено изражение на лицето. Никога досега не се бе опитвал да манипулира жена, никога! Да, наистина причината за срещата бе бизнес, но той й предложи заради нея, за да я измъкне за малко от натовареното й всекидневие. Тя се отнасяше винаги и към всичко прекалено сериозно, вечно се притесняваше да не обърка нещо… Вечерта й хареса, бе сигурен в това. Бе танцувала толкова грациозно, по същия начин, по който и ходеше. Но не нервно, в никакъв случай. Бе се отпуснала и се бе отдала изцяло на музиката и приятната вечер. Лицето й бе одухотворено, очите й блестяха, сякаш бе щастлива да бъдат заедно.

Вечерта щеше да остане незабравима и за Клей. Той още веднъж бе успял да види истинската Синди — жената, която го привличаше толкова силно. Клей си спомни как бе склонила глава на рамото му в колата и сякаш отново усети парфюма й. Колко добре се бе чувствал в онзи миг! По-късно в полутъмната стая той не устоя на предизвикателните й устни. А тя се бе оставила доброволно в прегръдките му и бе отвърнала на нежните му целувки. Желанието, което бе почувствал, не можеше да се сравни с нищо, изпитано преди.

Със сигурност не искаше да прилича на баща си, който никога не можа да приеме факта, че единствената жена, която бе обичал, не го обичаше. Любов… Какво караше Клей да мисли за любов?

Днешният ден не се различаваше от другите му работни дни в компанията. Много телефонни обаждания, срещи с различни хора…

— Госпожица Дениълс е на телефона, господин Кинкейд — обади се Маги. — Ще говорите ли с нея?

— Разбира се. Здравей, Лиза!

— Здравей, отшелнико! Къде се криеш толкова време? — попита нежен глас.

— Ами, аз…

— Няма значение, прощавам ти. Слушай, имам страхотна идея. — Тя също се чувства самотна, помисли си Клей. Колко жалко, че трябваше да й откаже.

— О, не и тази вечер, Лиза! Следобед заминавам по спешност за Денвър.

— По работа ли?

— Да, неотложна.

— В такъв случай защо да не дойда с теб?

Клей се усмихна и каза, че ще й бъде доста скучно, но Лиза упорито настоя. Тя твърдеше, че може да му е от полза, тъй като имаше влиятелен братовчед в Денвър и накрая Клей се съгласи.

— Всъщност, защо не.

По-късно Маги влезе в кабинета му, за да го предупреди, че госпожица Дениълс ще дойде след малко, за да отпътуват заедно с полета за Денвър.

— Добре — каза Клей, но нещо в погледа на Маги не му хареса и добави: — Тя има братовчед в Денвър, който е член на „Ротъри Клъб“. Можем да направим добра бизнес връзка.

— Не знаех, че го правиш заради връзките си, но… Всъщност Лиза е привлекателно момиче.

— Хайде, Маги, скрий това подигравателно изражение от лицето си и ми донеси документите за Аскът.

Лиза би била приятна компания за всеки мъж, а сега щом искаше да придружи Клей, защо пък да не го направи.

Синди прекара една безсънна нощ, като отново и отново премисляше предишната вечер. Дори на следващата сутрин, докато пътуваше за работа, Клей бе в мислите й. Сексуално нападение… В това го бе обвинила. Не, той не бе такъв човек. Защо се бе държала по този начин? Той не бе мъж, който би се възползвал от ситуацията. Все пак винаги можеше да му откаже, но проблемът бе в това, че когато и да го погледнеше, тя цялата пламваше, а когато я докоснеше, тялото й чезнеше в горещи вълни на наслада.

Синди подпря главата си на студеното стъкло и си спомни колко весела и щастлива бе снощи и колко мил бе Клей с нея, как бе направила кафе, слушайки нежния му глас.

Не, той я манипулираше!

Клей въобще не бе имал намерение да говори за бизнес и ако тя не му бе повярвала, че това е делова среща, никога нямаше да излезе с него. Синди реши отсега нататък да поддържат строго делови отношения. Тя бе истинска професионалистка, точно такава, от каквато се нуждаеше Клей Кинкейд, и той трябваше да се вслушва в съветите й, иначе би се разминал с късмета си. Според нея, ако той купеше тази фабрика в Денвър, все едно предпоставяше фалита си и точно за това искаше да говори снощи с него.

— Добре ли се чувствате? — попита я една възрастна дама, която седеше до нея. — Изглеждате толкова бледа.

— Не, добре съм, просто имам проблеми. Знаете как е…

— Да, разбирам ви напълно, но не се тревожете толкова много, каквато и да е причината. О, време е да слизам!

Синди се опита да събере мислите си и да анализира всички факти.

Първо. Тя дължеше на Клей извинение. Той бе свободен да направи своя избор, а че тя бе достатъчно глупава веднага да се остави в ръцете му, си бе нейна грешка.

Второ. Клей й дължеше извинение. Тя работеше за него, а той съвсем не взимаше под внимание мнението и професионалните й качества.

Трето. Имаше един-единствен начин да ликвидира и двата проблема. Оставка.

Тя реши още днес да говори с него лично и помоли Маги да я извика, щом Клей се освободи.

Около три часа Синди влезе в кабинета му, но трябваше да побърза заради заминаването му за Денвър.

— Искали сте да ме видите, госпожице Роджърс?

— Снощи… Мисля, че не ме разбрахте. Нямах намерение да инсценирам… Както вие го изтълкувахте.

— По-добре е, че всичко завърши така.

— Ние трябваше да говорим за бизнес, но като че ли атмосферата не бе подходяща за това. Може би защото понякога хората изпадат в особени състояния… Имам предвид, предполагаше се да говорим делово, а не го направихме.

— Разбирам какво искаш да кажеш, Синди. Да се придържаме повече към работата, нали?

— Да, и още нещо. Ние сме на различни мнения по въпроса за делата на компанията.

— Какво по-точно имаш предвид?

— Имам предвид, че пилееш пари. Плащаш ми за съвети, а не ги приемаш. Например тази компания…

— Това не е така, Синди. Чета докладите ти много задълбочено.

— И все пак реши да я купиш?

— Да, реших, но трябва да ме разбереш — свикнал съм да вземам решенията сам и понякога си давам сметка, че рискувам прекалено. Знам, че компанията е на загуба и работи по остаряла технология, но смятам да обновя производството. Наистина ще внимавам, но сега нямам никакво време.

Това беше Клей Кинкейд — делови мъж. Тя забеляза вълнението в очите му и усети нетърпението му да се хвърли в поредното приключение.

— Е, Синди, сега трябва да тръгвам, но обещавам, че когато се върна, ще поговорим по-обстойно.

— Добре — съгласи се тя. Беше забравила за оставката си. Той се нуждаеше от нея.

— И… Синди, разбирам те и ти обещавам занапред да запазим деловите си отношения.

— Да. Приятно прекарване, Клей — стисна тя ръката му и се усмихна.

Синди излезе от кабинета и когато мина покрай Маги, усети във въздуха уханието на скъп парфюм. Извърна се и видя една невероятно красива жена да разговаря със секретарката.

— Багажът ми е в хеликоптера, но наистина не знаех какво да си взема. Не ми каза колко дълго ще останем.

Синди влезе в кабинета си, но в ушите й все още звучаха случайно дочутите думи. Тази красива и изискана дама щеше да придружава Клей в Денвър. Заедно щяха да ходят на бизнес срещи и обеди, да вечерят в тихи романтични ресторанти. Изпита ревност. Снощи беше в прегръдките му, бе се целувала с него, с един опитен мъж, чиято слабост бяха приключенията от всякакъв род. Никой не знаеше това по-добре от нея. Може би добре стана, че снощи си изясниха нещата и отсега нататък между тях щеше да се възцари разбирателство.

И чисто делови отношения…

Ала сядайки на бюрото, тя едва удържа сълзите си.

Сряда следобед Клей се върна от Денвър. Посещението се оказа успешно. Единствено сгреши, че взе Лиза. Той наистина нямаше никакво време за нея. Тя му се разсърди, защото той не можа да й обърне внимание. Наложи се да играе голф със Стивънс и на следващия ден да излезе отново с него, когато тя го чакаше за закуска в хотела.

— Не знам защо въобще ме взе със себе си, Клей. Не ми обръщаш никакво внимание!

— Нека ти припомня, че ти се самопокани. Казах ти, че имам работа.

— Е, добре, върши си работата, аз се прибирам вкъщи.

Клей се чудеше защо наистина се съгласи да дойде с него, макар да се чувстваше самотен. Това беше лудост! Той не бе спирал да мисли за Синтия Роджърс, не бе справедливо по отношение на Лиза. Дължеше й извинение.

Сега Клей седеше на бюрото си, заровен в документи. Бе поръчал на Маги да уреди среща между него, Том и Синди за понеделник сутринта. Тогава щяха да обсъдят подробностите около новата сделка.

— Някакъв Джони Атууд е на телефона, господин Кинкейд — обади се Маги, — гласът му е като на малко момче.

Трябва да е Джони бейзболистчето, помисли си Клей.

— Здравей Джони, как си?

— Здравей! Спечелихме в събота.

— Но това е чудесно! Исках и аз да дойда на мача, но бях в провинцията.

— Да, знам, Синди ми каза. Победихме с осемнайсет на седем.

— Това е хубаво за „Семко Кабс“. Казах ти, добрите тренировки правят всичко.

— Клей, зает ли си днес?

— Да съм зает?

— Да, Синди каза, че няма да можеш да идваш тук толкова често, колкото преди.

— Приятелю, никога не съм прекалено зает, щом става дума за теб.

— Не си ли?

— Разбира се, че не. Какво ще кажеш за понеделник по същото време?

— Съгласен! — развълнувано изрече Джони.

— И продължавай да тренираш. Ще се видим в понеделник.

Клей затвори телефона и отново си спомни за Синди, за която всъщност не бе преставал да мисли. Искаше му се да я види, но се бяха разбрали и Клей държеше да изпълни обещанието си.

— Джони се обади на Клей днес! — изстреля Джейми.

В този момент Синди преглеждаше пощата и за пореден път се затрудни дали да се скара на Джони, или да го похвали.

— Искаше да дойде, за да играят бейзбол. Клей казал, че…

— Нека Джони сам да обясни какво е направил — прекъсна го Синди.

— Млъкни, Джейми! — ядоса се Джони. — И не съм го молил, Синди, не съм…

— Но, Джони, господин Клей Кинкейд е много зает човек. Не трябва да го безпокоиш по време на работа. Нали си спомняш, обясних ти…

— Съжалявам, просто исках да му се похваля с нашата победа, а той каза, че не е толкова зает и ще дойде в понеделник. Не е ли чудесно?

Синди знаеше колко работа има Клей, но беше радостна, че бе приел молбата на Джони.

„В живота никога не става така, както искаме. Днес мога да играя с Джони, а утре да съм в Тамбукту…“ — бе й казал веднъж той.

Девета глава

Клей, Том и Синди седяха вече повече от час в заседателната зала и разглеждаха различни проекти за продажба, опитвайки се да изберат най-изгодния, но Клей като че ли беше взел своето решение. Синди бе нетърпелива да го чуе.

— Ще продам скандинавските параходни линии.

Синди го погледна учудено. Не можеше да повярва, защото това беше най-печелившата му компания.

— Много други компании имат отрицателен баланс — рече предпазливо Синди и погледна многото материали, които беше подготвила за всеки отделен проект. Тя задълбочено ги беше анализирала. — Ето тук имаш компания, която работи на загуба. Важно е ти да печелиш, Клей. Не можеш ли да го разбереш? — Тя погледна Том за подкрепа, ала той сви рамене и запали лулата си.

— Нито една компания няма да ми донесе толкова, колкото скандинавската, при продажба.

— Не съм сигурна, а и когато отвориш търговския център, може да се получат изненади. Той има голям потенциал, но не е разработен като търговска система. Ще мине поне година, докато започне да възвръща вложените средства.

— Не, продаваме параходните линии. Разбра ли, Том? Заеми се с фабриката в Денвър. Аз излизам, защото имам друг ангажимент.

Когато Клей излезе, Синди направи строга забележка за пушенето на Том, който обаче не се смути много.

— Не се карай на мен, Синди, само защото си луда по Клей.

— Не мога да го разбера! Защо иска да продава такава просперираща компания, която му носи невероятно големи печалби?

— Така е, но не бива да му се противопоставяме.

— О, да, разбирам. Нека да рискува тогава с една западаща фабрика, което може да му отвори очите.

— Едва ли разбираш. Стивънс, който притежава голям дял от фабриката в Денвър, е загазил, а това ми напомня за бащата на Клей едно време.

— Така ли?

— Да, Синди. Но недей да му говориш за търговския център повече. Той е сърцето на компанията „Кинкейд“. Оттам е започнало всичко. Там е израснал Клей. В тази сграда баща му, Хари Кинкейд, е направил първите крачки в бизнеса с магазина си за хранителни стоки. Аз и Маги работехме за него.

— Ти си работил за бащата на Клей?

— Да, и си спомням как като малък Клей тичаше напред-назад из кабинетите. Той беше чудесно момче и много обичаше да чете. Веднъж даже се загуби из складовете. Търсихме го два часа.

— Но го намерихте най-накрая? Къде беше?

— Беше се скрил в най-далечното ъгълче и както бе чел, бе заспал с книга в ръка. Постоянно четеше. Беше страхотно хлапе! Маги го наричаше „Малкия господин Клей“.

— Значи Клей е прекарвал доста време там?

— Да, и особено след като почина мащехата му, съпругата на Хари. Баща му се грижеше единствено за работата и за малкия си син. Но за него беше голям удар, когато загуби бизнеса си…

— Какво се е случило?

— Не знам със сигурност, но както и да е, работата му западаше от ден на ден и се наложи да затвори магазина. Аз напуснах и си намерих друга работа, но Маги остана да му помага, без да получава пари. Един ден тя го намерила, паднал върху бюрото си. Беше получил сърдечен удар. Тя се погрижи за Клей, който учеше в колеж. Ще ти призная нещо, Синди, оттогава имам пълно доверие на Клей. Бях свидетел как пое всичко в ръцете си, а нямаше още осемнайсет. Не се спираше и за миг: ходеше на лекции, тичаше в болницата при баща си и в същото време се опитваше да спаси сградата.

— Сградата? Мислех, че са загубили всичко.

— Не и сградата. Още тогава Клей успя да я спаси по някакъв начин.

Синди гледаше дима от лулата на Том и се чудеше откъде бе намерил заем за реконструкция на сградата, която бе разделил на апартаменти и ги бе дал под наем. Бе удивена от бързото издигане на Клей в бизнеса. Тя си спомни за прочетеното във вестниците, които пишеха за Клей като за човек, роден с късмет, станал милионер на трийсет и шест, благодарение единствено на собствените си усилия. Том имаше право, като уважаваше Клей. За него той беше едно извънредно работливо и упорито момче, едновременно учещо в колеж, спортуващо и занимаващо се с бизнес.

— Клей работеше в офиса на баща си — продължи да й разказва Том, — но Хари не можеше да издържи повече от половин ден и затова ме нае отново като негов асистент. Клей наистина работеше усилено и успя да изплати всички кредити. Пет години по-късно той се захвана с още три компании и създаде „Кинкейд Ентърпрайзис“.

— И тези компании предполагам са били фалирали или на ръба на фалита?

— Не претендирам, че разбирам много от бизнес психология, но изглежда, че след като Клей спаси баща си от дълговете, започна да гледа по друг начин на губещите фирми. Той не може да понесе мисълта, че една компания може да банкрутира и хората да останат без работа.

Като фабриката в Денвър, помисли си Синди. Том извади тютюн и започна да пълни лулата си.

— Според мен Клей никога не мисли единствено за пари, но е милионер независимо от това. Не мисля, че трябва да се тревожиш, Синди. Той винаги успява да се задържи здраво на краката си.

Постепенно пред Синди изплува един нов Клей, образът на който изпълни с радост сърцето й. Искаше й се да зададе още въпроси на Том, но ако продължеше, възрастният финансист щеше да разбере чувствата й.

— Мисля, че пушенето не ти вреди особено, Том.

— Защо?

— Защото никога не пушиш наистина. Само разнасяш лулата си наоколо.

Синди научи още подробности за живота на Клей, когато един ден обядва заедно с Маги.

— Но как Клей е успял да спаси бизнеса на баща си?

— Той направи много повече от това, спаси живота му!

— Да, Том ми каза как Клей се посветил изцяло на компанията и започнал всичко отначало.

— Клей е роден предприемач. Той пазеше интересите на компанията, съветваше се с баща си и взимаше смели решения. Вдъхна надежда на Хари за живот, нещо повече, грижи се до последния миг за него. Специални ястия, щадящ режим, основно ремонтира сградата, в която живееха, сложи климатична инсталация и асансьор, само и само Хари да има всички удобства, които да го улесняват с напредването на възрастта.

— Клей наистина трябва безкрайно да го е обичал…

— Точно това е думата, защото освен грижите, той прекарваше всеки час свободно време с него. Излизаха на разходки, играеха голф, водеше го в офиса и много други неща. Хари живя девет години, а лекарите му бяха дали най-много две. Клей беше твърде зает с бизнеса и нямаше почти никакво свободно време, но отдадеше ли му се възможност, оставаше с баща си. Дори не си позволяваше да се среща с жени.

— Но сега си наваксва пропуснатото — рече Синди, станала свидетел на потока жени, влизащи и излизащи от кабинета му. Невъзможно бе всички да го посещаваха по работа, особено тези, които излизаха заедно с него.

— Разбира се. Той е красив мъж и най-важното — ерген. Жените го преследват навсякъде. И аз бих си паднала по него, ако бях по-млада. Друг е въпросът, че започва да ме ядосва напоследък… Всичките тези жени, а нито една от тях всъщност не го познава истински. Те са по петите му единствено заради парите, а той е направо…

— Да?

— Заслепен! Мъжете са такива деца, Синди. Като им кажат: „О, ти си толкова очарователен…“, никога не си правят труда да разберат какво се крие зад това. Много се страхувам, че Клей ще избере неподходяща съпруга. Той се нуждае от жена с характер, подобен на неговия. Тя трябва да го разбира и да го обича, но и да може да го предпазва от грешки, да споделя несполуките му…

— Има ли някоя жена… Имам предвид някоя, която да го е заинтересувала сериозно?

— Трудно е да се каже. Мисля, че имаше една красива учителка, но сега май е хвърлил око на Лиза Дениълс. Тя го придружаваше в Денвър.

— Да, видях я. — Синди трепна, като си спомни за красивата блондинка.

— Не знам дали наистина я взима на сериозно, или просто си съдействат в благотворителните инициативи.

— Благотворителни инициативи? Не знаех, че се занимава и с такива неща.

— О, да, например подпомага финансово един дом за момчета сираци. От доста време.

— Не знаех за това. Поне не съм виждала някакъв документ, който да ми подскаже. — Тя се замисли за високите данъци, които може би Клей плащаше, но отново мислите й се насочиха към интимния му живот. — Ами тази Лиза Дениълс? И тя ли се нуждае от финансова подкрепа?

— Съвсем не. Тя има достатъчно пари, но е доста добра актриса. Лиза не престава да плаче за починалия си съпруг и предпочита да го прави на рамото на Клей. Тя наистина си знае работата и напоследък ми се струва, че е заменила плача с по-друг вид утешения. Мисля, че целта й е да се омъжи за него и както гледам, вероятно ще успее. Тя е доста умна.

Синди стана от стола.

— По-добре да си тръгвам. Щях да забравя, имам неотложна работа. Ще се видим по-късно, Маги.

Десета глава

Синди не можеше да спре да мисли за онова, което й каза Маги. При Клей идваха толкова много жени, а тя не знаеше дали по работа, или по лични въпроси. Всъщност това не би трябвало да я интересува.

— Някаква госпожица Солтър иска да ви види, госпожице Роджърс — каза секретарката по телефона.

— Покани я да влезе. — Това име бе познато на Синди и тя предположи, че най-вероятно е свързано с компанията „Солтър“.

— Компанията беше на баща ми — започна червенокосата госпожица, — но той почина внезапно. Сега аз трябва да я ръководя и не само това, а и да се сработя с хората, както правеше татко.

— Е, ще трябва да поговорим за това.

— Да, и господин Кинкейд каза същото. Виждате ли, просто не знам какво да правя. Искам да се обърна към господин Кинкейд, но той е твърде зает човек. Каза, че за нашата малка компания, която работи с толкова голяма производителност, трябва да се наемат още хора. Надявам се, че вие ще ми дадете добър съвет, защото понякога се чувствам толкова безпомощна…

— Ще трябва да се видя с господин Кинкейд, за да вземем някакво решение. Благодаря ви, че дойдохте при мен, госпожице Солтър.

Десет минути по-късно Синди влезе при Маги.

— Тази госпожица Солтър от деловите партньори ли е?

— Да. След като изостави фризьорския салон и пое компанията на баща си, със сигурност ще има нужда от помощта на Клей Кинкейд.

— Но тогава ще бъде твърде близо до него и…

— Не се притеснявай, скъпа, тя едва го познава. Дениъл Солтър беше вдовец и като единствена дъщеря, Денис ще трябва да поеме ръководството на компанията след смъртта му. Тя не е глупаво момиче, но е малко безпомощна в създалата се ситуация. В лицето на Клей вижда истински благодетел, готов да помогне на всяка изпаднала в беда жена.

— Не искам повече да слушам за това. Обади ми се, когато дойде Клей, Маги. Моля те.

Два часа по-късно Синди беше в кабинета на Клей, който гледаше разсеяно през прозореца.

— Разбрах, разбира се, не от теб, че преди години си спонсорирал дом за сираци. Така ли е?

— Да, така е. Познавах едно момче, което остана само. А директорът на този дом за сираци наистина силно ме впечатли със загрижеността си за тези нещастни деца.

— Това няма значение. Как е името на дома?

— „Болстън“, но мисля, че вече държавата му отпуска стабилна субсидия.

— И ти също. Откога отделяш пари за него?

— Не знам, може би от петнадесетина години…

— И си хвърлил над един милион долара, а ако се върнем три години назад…

— За какво говориш, Синди?

— За данъците на „Карътърс и Кранстън“, Клей. Поемал си голяма част и от тях в продължение на няколко години. Не мислиш ли, че това е необичайна щедрост в днешно време?

— Така е, но това е услуга за услуга. Знаеш ли, Синди, именно данъците съсипаха живота на баща ми.

— Да, чух, че бил изпаднал в голямо затруднение.

— Ти сигурно си говорила с Том или с Маги и вероятно си разбрала, че след като баща ми получи сърдечен удар, аз поех бизнеса. Тогава бяхме изгубили почти всичко и сигурно щяхме да продадем и сградата, ако не бях взел малък заем от държавата. След като закрепих положението, положих основите на моята компания. Като плащам данъци, всъщност връщам по малко от това, което съм получил навремето…

Синди стоеше пред него и възхитено го слушаше. Започваше искрено да го уважава — този човек бе толкова различен от другите мъже, които познаваше. Нейната специалност бе финанси и счетоводство и тя бе наясно, че всеки бизнесмен искаше да спечели колкото е възможно повече и да го запази, ако може, но Клей…

— Започвам да разбирам позицията ти, но наистина ме изненадва фактът за твоя успех, въпреки неразумния начин, по който работиш. Моля те, седни да поговорим.

— За какво? — попита я той с учудена усмивка.

— За предизвикателствата на живота и за милосърдието, а също и за това как можеш да спечелиш повече, ако се вслушаш в съветите ми.

— Като че ли става въпрос за истински разговор.

— Ами, нещо такова. Ти ме нае, за да ти бъда полезна, но аз знам към какво всъщност се стремиш. Първото нещо, което трябва да направиш, е да ограничиш благотворителните си акции. Те ти отнемат прекалено много пари. А и не е необходимо да спонсорираш толкова институции. Милосърдие да, но в друг аспект. Трябва да разшириш дейността си и да дадеш възможност на безработните да си изкарват честно хляба, а със заплатите си те ще могат да преживяват и да си плащат данъците. По този начин подкрепяш държавата. Това е, което наричам аз милосърдие, а ти го разбирай както искаш, а сега ще трябва да възвърнем част от пръснатите по благотворителни мероприятия пари. Ще продадем параходните линии, а парите ще вложим в нови компании и кадри, които ще преустроят и обновят старите производства, и ще съживят бизнеса.

— Да, разбирам.

— Наистина ли? Съмнявах се дори дали ме слушаш. Искам да продължиш това, което си започнал. Страхувам се обаче да не се провалиш, не само за твое добро, но и за доброто на многото хора, които работят за теб и, разбира се, да бъдеш надежден данъкоплатец…

— Добре, Синди, оценявам препоръките ти. Напълно ти се доверявам. — Той обгърна раменете й, но бързо се отдръпна. — О, съжалявам, Синди, не исках да си помислиш, че…

— Няма нищо — каза тя, останала без дъх. Съжали, че прегръдката бе толкова кратка. Наведе глава, за да не усети Клей какво чувства. — Наистина съм доволна, че работим заедно и ще направя всичко, за да защитя общите ни интереси.

През следващите две седмици се възцариха безупречни служебни отношения. Синди откри, че неговите възгледи напълно й допадат. Той винаги гледаше в бъдещето. Дори преди разрушаването на къщите в района на новия търговски център, Клей бе помислил къде да настани собствениците и дори им даде възможност да се посъветват с архитекта му, относно избора на нови жилища.

Реконструкцията на фабриката в Денвър бе започнала. Инсталираха нови машини, а междувременно работниците произвеждаха контейнери за лекарства и храни като съпътстващо производство, за да покрият загубите. За Синди наистина бе предизвикателство да управлява парите на Клей, нещо, на което той досега бе гледал скептично. Искаше да бъде в крачка с неговите идеи, защото й се струваха невероятно интересни. Изобщо, харесваше неговата компания, но продължаваше да държи отношенията им да останат чисто служебни.

Жените, които се въртят около него, не са моя работа, повтаряше си тя. Опитваше се да потисне мъчителното чувство, което я изгаряше всеки път, щом го видеше да излиза с някоя красива жена, най-често с Лиза Дениълс или Денис Солтър. Трудно й бе да не се противопостави открито на решението на Клей да възложи част от разрушителните работи на компанията „Солтър“.

„Дъщерята на Солтър наистина се бори да вдигне компанията на баща си на крака“ — бе казал Клей с уважение и Синди едва успя да прикрие неприязънта си.

Когато обаче и след това Денис продължи посещенията си в кабинета му, Синди не се сдържа и попита Маги какво още се опитва да направи тя.

— Какво друго иска от Клей? Нали вече подписаха договор!

— Не бъди толкова наивна, скъпа. Да не мислиш, че го търси само за съвети. Общите им интереси са само претекст да го посещава. И да си призная, госпожица Солтър е налучкала правия път. Единственият начин да привлече вниманието на господин Кинкейд е да го моли за съвети.

— Да, разбирам — рече Синди, хапейки устни.

— Тя е заложила доста капани: губеща фирма, наскоро починал баща, а и тя самата изглежда толкова невинна и безпомощна. Всъщност е и доста красива, въпреки прекаления грим. Знаеш ли, мъжете…

— Да, знам. Малко им трябва.

Маги се усмихна, когато Синди излезе.

Клей удържа на обещанието си, но това му костваше огромни усилия. Толкова бе трудно да седи срещу Синди в залата за конференции и да гледа красивото й лице. Трудно можеше да устои на желанието да я вземе в прегръдките си и да целуне нежните й устни. Бе впечатлен от нейните способности да управлява капиталите му и от печалбите, които значително бяха нараснали от времето, когато той сам ръководеше компанията и не се вслушваше в ничии съвети. А сега често му се случваше да чуе нейното твърдо: „Не можем да си го позволим!“. Тя по навик изправяше рамене и отмяташе глава назад, като го гледаше право в очите. Бе толкова крехка, но тъй непоколебима! И точно това го пленяваше.

Тя обаче диктуваше правилата. Ако настъпеше някаква промяна в отношенията им, той очакваше тя да направи първата крачка. Клей не можеше да си позволи да бъде отблъснат отново.

Загуби доста време, докато успее да се пребори със себе си и да не мисли постоянно за нея. От друга страна той не страдаше от липса на женско внимание. Лиза Дениълс постоянно му се обаждаше с интересни предложения — да поиграят тенис, да отидат на театър или пък да се разходят с яхтата й. Тя напълно бе забравила как Клей я пренебрегна в Денвър и дори бе убедила братовчед си да организира тържество по случай откриването на фабриката след реконструкцията.

Клей все още ходеше да играе бейзбол с Джони, но гледаше да избягва срещи със Синди.

Синди стоеше до прозореца в стаята на Джони и гледаше как Клей и децата играят на двора. Той хвърляше топки на момчето и той ги отбиваше с бухалка. Бе казал на Джейми и Тери да стоят далеч, но те тичаха да събират топките и ги слагаха в коша пред него. Всички истински се забавляваха и Синди се почувства самотна и изолирана.

Реши да прибере дрехите на децата, които бяха разхвърляни тук-там — сините панталони за училище на Джони, ризата му… Трябваше самият той да си ги прибере в гардероба, но Клей бе дошъл и момчето бе изхвърчало навън.

Дали да покани Клей на вечеря? Та нали няколко пъти вече го бе канила, но той все отказваше. След около час, когато децата се приберат, Клей ще се качи на колата си и ще се върне в града, без дори да поговорят. Дали нарочно я отбягваше? „Какво те кара да мислиш, че въобще се интересува от теб, Синди Роджърс? Може би бърза да се срещне с някоя от многобройните си приятелки“ — каза си нещастно тя.

Нейният живот се ограничаваше единствено в грижите за децата и работата. Трябва да излиза по-често. Би могла някоя вечер да покани Маги да отидат на театър или да се обади на Джейн да обядват заедно.

Когато влезе във всекидневната, видя децата да се боричкат на килима и… дъхът й секна, когато чу Джони да казва:

— Клей е тук. Нали може да остане на вечеря с нас, Синди? Хайде, кажи „да“!

Клей се усмихна и кимна.

— Деца, вървете да се измиете. Искам да поговоря със Синди. Да излезем навън, какво ще кажеш?

Вероятно ставаше дума за служебен проблем, помисли си тя, без да може да потуши бушуващия в сърцето й огън, но го последва.

— Децата — започна той, когато излязоха на алеята, — Джони и Тери имам предвид, се подиграват на Джейми.

— О, господи! Пак ли? — Тя си спомни, че когато Джейми спря да ходи на тренировки по плуване, те му се подиграваха, че е слабак. — Малки зверчета! Толкова пъти съм им казвала…

— Децата казват всичко, което им дойде наум, колкото и да е жестоко.

— Да, прав си. Казах на Джейми да не им обръща внимание.

— Има нещо по-важно в цялата работа. Понякога едно момче има нужда да докаже себе си. Пък и… всяко дете трябва да се научи да плува.

— Но той се ужасява от водата. Джони плува като риба, а Тери е твърде малка… — Тя прехапа устни. — Джейми трябваше да започне като малък, но тогава майка му… Знаеш… Сега не искам да го насилвам.

— Не бива — рече Клей и я погледна с такава топлота и нежност, че Синди се изчерви. — Знам, че просто искаш да му спестиш страховете, но аз имах предвид нещо друго. Какво ще кажеш да го взема с мен в клуба? Там може да се престраши да влезе във водата. Съгласна ли си?

— Наистина ли искаш да направиш това?! — възкликна тя. Клей наистина беше загрижен за децата и никога нямаше да ги изостави, дори ако…

— Разбира се. Защо не? — Той погледна часовника си. — Трябва да тръгвам, Синди. Ще го взема в неделя след играта на голф. Добре ли ще е около два часа?

Синди се съгласи и той си тръгна, преди да е успяла да му благодари.

В неделя другите две деца захленчиха, че искат и те да отидат.

— Не! — каза твърдо Клей. — Само Джейми ще дойде с мен. Джони тренира бейзбол, а пък с малката госпожица ще отидем в зоологическата градина.

— Сега ли? — извика Тери.

— Не днес, но скоро. Разбира се, ако Синди разреши. — Той вдигна момиченцето. — Ще бъдем само ти и аз.

— И там ще видя маймунките и ще ми купиш бонбони, нали, Клей?

— Да, ще видим маймуните и ще ядем бонбони. — Той й се усмихна мило и я остави на земята. — Хайде, Джейми!

Джейми гордо седна до Клей в колата и Синди, както Тери и Джони, се почувства нещастна, докато гледаше как ягуарът отпрашва към града.

Тя реши да приготви вечерята, преди двамата да се върнат от клуба.

— Ще приготвим специална вечеря — каза тя на Джони и Тери. — Днес няма да ядем както обикновено пържоли и пържени картофи.

Този път щеше да приготви нещо наистина по-специално. Нещо, с което да изненада Клей. Тя си спомни, че веднъж баща й бе харесал много говеждо със зеле и зарови из готварските книги на Клер, за да намери рецептата. Най-сетне я откри и отиде до най-близкия магазин за хранителни стоки да купи всичко необходимо. След това каза на децата, които бяха развълнувани като нея, да подредят масата, докато тя приготви вечерята.

— В трапезарията. Сложете свещи, цветя и всичко останало. Естествено, Тери, и ти трябва да помагаш. Джони ще ти покаже как да подредиш вилиците и ножовете.

Сложи говеждото да се задушава и се зае да измие и нареже зеленчуците, които трябваше да приготви отделно, след което щеше да гарнира месото с тях върху голям поднос.

Направи всичко, както едно време Клер. Трябваше да поръси месото със смлян чесън и да го пече още двадесет минути, като го полива със сос. Тя внимателно премери продуктите за соса: две супени лъжици вода, две чаени лъжички оцет, четвърт купа царевично брашно, стрит сух синап… Дали имаха синап? Отвори шкафа… О, да имаха. Една чаена лъжичка синап, четвърт лъжица бахар… Добре!

Към пет часа, когато Клей беше казал, че ще се приберат, вечерята беше готова. Салатите бяха на масата, месото изстиваше и тя само чакаше да се върнат, за да извади гарнитурата от фурната и докато Клей си почине, да пийнат по нещо освежително.

Чу колата да приближава по алеята и затаи дъх.

— Синди, вече мога да плувам! Е, почти мога да плувам… — извика Джейми и се втурна във всекидневната.

— Много е упорит — добави Клей и се усмихна. — Мисля, че след още няколко тренировки ще плува като риба.

— Клей ме качи на гърба си и преплувахме целия басейн. Два пъти! И аз въобще не се изплаших.

— Браво, Джейми — прегърна го Синди.

— А пък ние приготвихме вечеря — обади се Джони.

— Елате да видите как хубаво подредихме масата — изтича Тери и задърпа Клей за ръката.

— Предположих, че двамата плувци ще са доста изгладнели, така че приготвих… Приготвихме вечеря.

— Ей сега ще позная какво сте приготвили… — Очите на Клей светнаха, когато усети аромата, идващ откъм кухнята. — Говеждо с… Я гледай, мирише познато! Леля Мерилин го правеше. Има някакъв специален сос с царевично брашно, чесън и още нещо… — запъна се той. Тя кимна усмихнато. — Мислех, че не можеш да готвиш.

— Да, но мога да чета — изрече тя с тон на победител.

— Да, и то много добре, както виждам. Как ми се иска да мога да остана, но, за съжаление, имам неотложен ангажимент. Обещал съм още отпреди месец…

Тя бе толкова разочарована, че не дослуша неговите обяснения и извинения. Не се ядоса дори на репликата на Джони, че да се държиш за гърба на някой не е никакво плуване. Видя, че Тери продължава да дърпа Клей, за да му покаже масата. Някак си успя да се усмихне и промърмори:

— О, няма нищо. Така и така трябваше да приготвя вечеря за децата. — Добре че не бе видял масата.

След малко Клей си тръгна. Синди трябваше да изхвърли по-голяма част от зелето, защото децата не го обичаха много. Наистина ли имаше друга уговорка?

Каква глупачка беше. Разбира се, че има. Но с кого?

Не че имаше значение, една вечеря не беше нещо особено. Беше само жест на благодарност за това, което Клей правеше за Джони и Джейми.

Единадесета глава

Предстоеше последният бейзболен мач за сезона между отборите на „Семко Кабс“ и „Пица-Пирати“ — отборът, който още не бе побеждаван. Върховият момент в играта настъпи при резултат двайсет на осемнайсет за „Пиратите“, но отборът на Джони все още имаше шанс. Ред бе на Дейвид Прескот, а той бе единственият играч, който можеше да им осигури победа. Треньорът на „Пиратите“ смени питчъра и Дейвид не можа да отбие удара. Синди видя Стив да успокоява момчето, но не можа да чуе какво му казва. Беше сигурна, че е намерил точните думи: „Всичко е наред, момчето ми“. Стив Прескот бе добър баща, помисли си тя… Но сега беше ред на Джони и тя силно се развълнува.

„О, не! Той изпитва върховно напрежение, а е толкова чувствителен. Ако пропусне сега, никога няма да го превъзмогне. Последен шанс, последна надежда… Щеше да бъде съсипан, ако загубят.“

Дъхът й секна, когато видя Джони да заема мястото си на игрището. Единствено успя да извика: — Давай, Джони, ще се справиш! „Господи, нека да отбие! Само този удар…“

Но това беше смешно, просто една игра, животи му не зависеше от нея.

„Господи, помогни му! Нека да улучи топката!“

Синди затвори очи, щом питчърът хвърли топката. Когато ги отвори, видя фантастичния удар на Джони и топката, която излетя извън игрището. Тя бе изпълнена с възторг.

„Спечелихме с двайсет и едно на двайсет и заслугата е на Джони!“

Тя се затича да прегърне племенника си и да го поздрави, но не можа да достигне до него, защото вече бе заобиколен от съотборниците си, които се радваха не по-малко от нея. През цялата шумотевица около невероятния удар, Синди чу гласа на треньора на „Пиратите“.

— Прескот, искам да отменим този удар.

— Какво? — изрева Стив. — Искаш да кажеш, че има наказателен удар? Но ти сам видя, топката прелетя игрището.

— Не, не, няма наказателен удар. Момчето наруши правилата на детската лига и ударът не би трябвало да се признава.

— Какво?!

— Не бе сложил шлема си.

Стив, както и всички останали, погледнаха към Джони, който наистина беше без шлем, само с шапка.

— Е, не съм забелязал — каза Стив. — Нали нямаш намерение да отмениш този удар само защото…

— Това е едно много важно правило, Прескот!

Тълпа родители наобиколи двамата треньори, но всички мълчаха и очакваха Стив да защити отбора.

— Искаш повторение, така ли?

— Не, искам победата да бъде присъдена на моя отбор.

Треньорът на „Пиратите“ наистина създаваше лоша слава на детската лига. Не го интересуваше емоционалното състояние на момчетата, а само победите. Затова и бяха на върха.

Стив не беше като него. Той се интересуваше от проблемите на децата и им помагаше да ги преодолеят. А сега неговият противник искаше да отнеме на Джони това, за което толкова дълго бе тренирал.

Не, Синди нямаше да му позволи!

— Не може да направите това! Вината е и ваша. Щом сте видели, че момчето е без шлем, защо не спряхте подаването на питчъра. — Синди не чу какво й отговориха. Единственото, което я интересуваше, беше да не разреши на този мъж да отнеме победата на Джони.

— Почакайте малко — намеси се Стив, — децата играха, така че…

Синди погледна към момчетата. Повечето от тях се мотаеха наоколо и слушаха спора, но някои се бяха дръпнали настрана и играеха по двойки.

Гласът на Стив се извиси над тълпата:

— Нека те сами решат дали резултатът да остане непроменен!

— Да, така би било честно — съгласи се неохотно треньорът на „Пиратите“.

Синди почувства как гневът напира у нея. Наоколо имаше повече играчи от отбора на „Пиратите“. Тя се приближи към него и изкрещя:

— Не! Това не е честно! Няма да ви позволя да…

— Синди! — Клей я дръпна внимателно.

— Не, пусни ме!

— Разбирам как се чувстваш. Стив е прав, децата трябва да решат изхода на играта.

— Не е честно! Джони удари онази топка и…

— Не беше ли красиво? Никой не може да го оспори — успокои я Клей.

— Но те го правят! Момчетата от отбора на „Пиратите“ са повече и ще гласуват за себе си.

— Мислиш ли, че децата няма да бъдат по-лоялни от възрастните? Той ще приеме решението им, каквото и да е то. Никой няма да забрави този удар и никой не може да му го отнеме.

Синди се поуспокои, но още не бе се примирила. На всички момчета бяха раздадени листчета, на които да напишат „да“ или „не“. След като ги преброиха, тя видя усмивка да се появява на лицето на Стив. На всички листчета, освен на две, пишеше „да“. Сълзи потекоха по страните й.

— Толкова съм изненадана! Срамувам се от себе си. Помислих си, че няма да бъдат честни — каза тя на Стив и Клей.

Стив поклати глава:

— Те наистина оценяват какъв труден удар беше и не биха огорчили Джони.

Синди стисна ръката на Клей и прошепна:

— Благодаря ти!

Инцидентът не можа да помрачи радостта от победата. Момчетата бяха нетърпеливи за тържеството, което Стив набързо организира за всички свои играчи и родителите им. Синди чу Джони да казва:

— Нали ще останеш с нас, Клей? Няма да си ходиш…

— Разбира се! Не бих изпуснал празненството за нищо на света! Това е нашият велик ден.

Синди бе изненадана, когато разбра, че къщата на Прескот е съвсем близо до тяхната. Впечатлиха я красивата гледка и високите дървета. Градината покрай басейна вече беше пълна с родители и деца. Някои плуваха. Синди забеляза Джейми в басейна и се почувства горда и благодарна на Клей. Потърси го с поглед. Той и един друг баща бяха назначени за спасители. Дори от разстояние Синди прочете внимание и загриженост в очите му. Харесваше й начина, по който искрено се вълнуваше от проблемите на децата.

„Живей за мига“ — беше й казал преди време и беше прав. Великолепният удар на Джони и плуването на Джейми се дължаха единствено на малкото време, което бе отделил за тях. Сега вниманието му бе насочено към Тери, която се мъчеше да подражава на Джинджър Прескот. Дейвид и Джинджър бяха чудесни деца, щастливи, че имат такива родители. Синди погледна Марси, която подреждаше чинии на масата и отиде да й помогне. Още няколко родители помогнаха при сервирането, а Стив печеше кюфтета и пържоли на огромна скара.

Празненството беше в разгара си. Плувците излязоха от басейна да се подсилят. Образуваха се групички и всички доволно разговаряха и похапваха. Необходимо бе да води децата на повече такива забави. С който и да живееше, Синди трябваше да се помъчи да разнообрази живота им. Може да излязат с Маги и нейните внуци някой път, помисли си Синди.

Клей се държеше добре с децата, както и Дан преди. Той също играеше с тях и им помагаше да превъзмогнат мъката, но просто ги напусна един ден.

Живей за мига, повтори си тя. Клей бе по-различен от Дан. Той учеше децата на много неща. Те се бяха променили, откакто общуваха с него, а също и тя.

Синди тъкмо прибираше празните картонени чинийки, когато Стив я хвана за ръката.

— Синди, ще заведеш ли Марси до беседката да седне, твърде много стоя права?

— Разбира се — съгласи се тя и изтича при Марси. — Остави всичко, Марси, и ела. Искам да си поговорим.

— Хайде, скъпа — скара й се Стив. — Двамата с Клей ще довършим с прибирането.

Клей! Той все още бе тук и това й харесваше.

Почти всички си бяха отишли и Синди се успокои, като видя Тери и Джейми да си играят с Джинджър.

— За какво искаш да си поговорим? — попита я Марси, след като седнаха.

— За всичко. Но първо нещо разхладително за пиене?

— Не, за бога, и ти си като Стив. Седни, Синди, добре се чувствам. Сега за какво искаш да си поговорим?

— Ами… Такова страхотно парти… Стив наистина е добър треньор… Добър сезон беше. — Синди се чувстваше в приятелска атмосфера и без притеснение я попита: — Как го постигаш?

— Кое?

— Да се оправяш с децата с такава лекота. Ти изглежда никога не се тревожиш…

— Естествено, че се тревожа. Всеки го прави.

— Не и колкото мен. Вчера например получих писмо от баба им и дядо им. Те ги канят да прекарат целия август при тях. Не съм сигурна, че е правилно да бъдат толкова време с тях.

— Разбирам те. Аз имам сестра в Калифорния, която се грижи за децата миналото лято, докато ние със Стив бяхме в Япония. Те наистина прекараха чудесно.

— Да, винаги ми е толкова трудно да взема правилното решение. Може би защото не съм им истинска майка, а леля…

— Да, и все пак ти си се отдала повече на децата, отколкото аз на моите! Всъщност и аз съм им нещо като леля.

— Какво?!

— Да, взехме ги, след като се оженихме със Стив.

Марси разказа как родителите на децата загинали при крушение в морето, когато Дейвид бил на пет, а Джинджър на три години. Поради липсата на роднини децата били настанени в приют и тя като социален работник се заела със случая. Най-накрая издирила някакъв чичо Стив Прескот. Щом го видяла, се влюбила от пръв поглед и се омъжила за него. Било преди четири години.

— Но аз винаги съм мислела, че вие сте им истинските родители! Защо никога досега не си споменавала за това?

— Просто никога не съм се замисляла. С времето започваш да се чувстваш като истински родител.

— И те ви наричат „мамо“ и „татко“?

— Това е отскоро. Дейвид реши, че ще е по-добре за бебето, а каквото каже той, Джинджър винаги се съгласява.

Синди все още не можеше да го проумее.

— Значи Стив им е истински чичо?

— Да, и ако знаеш колко непостоянен и несериозен беше в началото.

— Несериозен? Стив Прескот?!

— Виждаш ли колко погрешни са първите впечатления. Той дори нямаше постоянно местожителство…

Тя не довърши мисълта си, когато Стив и Клей се присъединиха към тях.

Джинджър ги прекъсна и попита дали Тери може да поязди понито им. Стив се съгласи и всички тръгнаха към конюшнята. След кратката езда Клей помогна на Синди да качи трите хлапета в колата. Тя силно се надяваше, че той ще ги последва до вкъщи, но не стана така.

— Лека нощ. Карай внимателно — каза Клей и се качи в своята кола.

Прекрасният ден бе свършил, но Синди още не можеше да повярва на чутото от Марси. Стив и Марси — чичо и леля?! Почти като Синди, с тази разлика, че те бяха заедно и все пак не от самото начало. Стив Прескот — непостоянен и несериозен?! Синди не можеше да повярва.

Клей бе прекарал целия си живот на едно и също място и никой не можеше да го обвини в несериозност. Бе дошъл заради мача и тържеството, но…

Внимавай, Синди! О, господи, сякаш тя бе направила кой знае какво за подобряване на отношенията им. Наслаждавай се на момента, живей за мига… По-нататък могат да отидат на пикник със семейство Прескот. Защо не. Клей и Стив се разбираха добре и може би…

Няколко дни по-късно Стив и се обади от болницата.

— Момиче е! Керън Луис Прескот! Много е красива и всичко мина добре.

Синди изпрати цветя и поздрави, но реши да ги посети по-късно. Изненада я поканата на Марси за кръщенето само три седмици по-късно. Синди помисли да покани Клей за компания, но в момента той отсъстваше от града. От две седмици беше в Европа, за да продава скандинавските параходни линии, след което щеше да се отбие в Денвър и нямаше да се върне до неделя, когато беше празненството. Дори и да се прибереше, тя не можеше да го покани — нямаше домашния му телефонен номер. Все пак в деня на празника Синди се облече елегантно, таейки надежда той да бъде там.

— О, изглеждаш чудесно! — възкликна госпожа Стюарт, която щеше да гледа децата. — Косата ти блести… Тери, не! Не искаш да й развалиш тоалета, нали, та тя отива на тържество!

Дори момчетата бяха очаровани.

Синди се чувстваше отлично, докато шофираше, но й беше неудобно, че не е извела децата в такъв слънчев неделен следобед. Чувстваше се самотна без компанията на Клей.

На вратата я посрещна Дейвид, облечен в костюм досущ като млад джентълмен, а Джинджър я отведе при бебето.

— Това е малката ни сестричка. Казва се Керън.

— Тя наистина е прекрасна! Има твоите очи, Марси, абсолютно същите. И черната коса на Стив. Красива е!

— Да, наистина — съгласи се Стив. — Виж й трапчинките на бузките.

— Стига, Стив! Остави другите да я хвалят. Ти само казвай „благодаря“.

— Той има право да бъде горд. Ти също — засмя се Синди.

Толкова любов имаше в тази къща, че заразяваше и околните.

Тя забрави колко е самотна, когато се видя заобиколена от толкова весели гости. Но когато неочаквано се появи Клей, всичко се обърка. Той бе придружаван от онази невероятно красива жена, която Синди бе виждала да идва в кабинета му.

— Лиза Дениълс — представи я Марси. — Известна с благотворителността си сред социалните работници. А това е Синтия Роджърс, Лиза. Тя работи за Кинкейд.

— О, да. Досега не сме се запознавали лично, но съм ви виждала няколко пъти.

— Да, така е — каза Синди, кимвайки на Клей. Не му обърна повече внимание през целия следобед.

Удоволствието от чудесния повод си бе отишло. Дори думите на Марси не можаха да я развеселят на сбогуване:

— Клей дойде с Лиза Дениълс, но цял следобед те следеше с поглед, Синди. Какво става между вас двамата?

— Нищо особено. Просто сме приятели и делови партньори. Това е.

Но защо Клей успяваше да се задоволи с деловите им отношения, а тя не можеше?

Дванадесета глава

Синди трябваше да реши дали да пусне децата при баба им и дядо им. Госпожа Атууд се обади да каже, че съпругът й ще пътува до Ню Йорк и може да ги вземе.

Синди поиска съвет от Маги.

— Пътуването ще е чудесно за тях. Какъв е проблемът?

— Ами, те не ги познават много добре.

— Баба си и дядо си? Значи е време да ги опознаят.

— Не съм сигурна. Те не са като теб.

— Хората са различни. На децата ще им хареса промяната.

Синди й разказа как баба им отказала да се грижи за тях навремето.

— Може би просто е била честна — каза Маги. — Разбирала е, че децата са голяма отговорност и…

— Но защо са й сега?!

— Един месец не е цял живот. Очевидно тя иска да ги опознае, а и те нея. Не бъди егоист.

Синди попита децата дали искат да отидат, когато се прибра.

— Страхотно! — изкрещя Джони. — Наблизо е Ниагарския водопад! Виждал съм го само на картинка.

— Страхотно — повтори Джейми. — Никога не съм пътувал със самолет.

— И аз искам да отида — присъедини се Тери.

Синди им приготви багажа и ги изпрати, като освободи госпожа Стюарт за един месец. Никога не се бе чувствала толкова самотна след заминаването им.

Наистина е имало моменти, когато й се искаше децата да ги няма, да не трябва да бърза за вкъщи. Толкова много се бе ангажирала с тях, че се бе лишила от театър, от приятелски вечери, от срещи…

Срещи?! Естествено, че бе имала предложения за срещи, но тя бе твърде заета, а и не я интересуваха. Единственият мъж, с когото искаше да се среща, бе Клей Кинкейд, а той не бе в града.

Клей бе зает с фабриката в Денвър поради предстоящото грандиозно откриване следващата седмица.

Последния път го видя във вторник и той успя доста да я изненада. Влезе в офиса й и постави някакъв пакет на бюрото й.

— В израз на благодарност.

Дъхът й секна. Винаги се чувстваше така в присъствието на този мъж.

— Е, няма ли да го отвориш?

Вътре имаше сто акции от фабриката.

— О, Клей!

— Ти беше страхотна, Синди! Начинът, по който организира финансирането, имам предвид. Бордът на директорите реши, че ги заслужаваш.

— Благодаря ти. Но аз просто си вършех работата и не съм очаквала…

— Е, акциите нямат голяма стойност сега, но можеш да разчиташ на тях по-късно, защото вече сме подписали печеливш договор. Трябва да вървя, довиждане.

И той изчезна от офиса й, преди тя да каже нещо.

Какъв ти борд на директорите! Това беше работа на Клей — на чудесния и щедър Клей. Тези акции по някакъв начин я свързваха с него.

„Не самият той, глупаче, просто «Кинкейд Ентърпрайзис». Не се чувствай толкова поласкана. Това е начин да се отблагодари на сътрудниците си.“

Синди бе се приготвила да си тръгне в сряда, когато Маги се обади:

— Ела за малко при мен, Синди.

Тя се качи бързо и завари Маги зад бюрото, а Том в другия ъгъл с лула в уста.

— Искам да ми направиш услуга, Синди. Пропуснах да дам на Клей тези документи, преди да тръгне. Много е важно да ги получи. Ще му ги занесеш ли?

— В Денвър? Не можеш ли да ги изпратиш?

— Не, мразя куриерските служби. Предпочитам някой, на който имам доверие, да му ги предаде лично.

— Ами… — Синди се обърна към Том.

— Не гледай мен. Започваме нов проект от утре. Супермаркет „Хари Кинкейд“.

— Но нали утре ще събарят сградата. Защо трябва да си тук?

— Защото трябва! — намеси се Маги. — Ще бъде чудесна почивка за теб. Децата ги няма и…

— Наистина! — закима Том. — Нали и без това се чувстваш самотна в голямата къща.

— Ще отидеш на празничния бал в събота — допълни радостно Маги.

— И на официалното откриване в понеделник. На Клей ще му бъде приятно един от нас да бъде там.

— Защо пък не… — съгласи се накрая Синди. — Дори ще мога да посетя родителите си във Финикс.

— Добре. — Маги вдигна телефона и направи необходимите резервации. — Полетът ти е утре сутринта.

Синди се почувства доста развълнувана. Никога не бе ходила в Денвър и с нетърпение очакваше да види фабриката, по проекта за реконструкция на която толкова бе работила. А и Клей… Ще се получи нещо като среща. Трябва да си купи нова рокля, ако реши да отиде на празничния бал.

Във фабриката Клей седеше в президентския кабинет и обсъждаше някои последни детайли със Стивънс, когато секретарката се обади:

— Госпожица Роджърс е тук. Иска спешно да ви види, господин Кинкейд.

Синди, тук?!

Двамата станаха да я посрещнат. Клей забеляза възхищение в очите на Стивънс.

— Съжалявам, че ви обезпокоих, но Маги каза, че това е спешно и трябва да ти го предам лично. Затова си помислих, че ще е по-добре да дойда направо във фабриката.

— Благодаря ти.

Той взе пакета, но не можеше да свали поглед от нея, от нейното прекрасно лице, предизвикателно нежни устни и…

— О, да, Джим, това е Синтия Роджърс. Синди, Джим Стивънс, президент на фабриката.

— Приятно ми е — каза Синди и протегна ръка.

— Значи вие сте „финансовият магьосник“, за който Клей все ни говори.

— Е, не съвсем. Просто се опитвам да съм в крак с времето.

— Сега ще ви разведа из фабриката, за да видите резултата след приключване на проекта. Клей, ти ще довършиш ли тук?

— Да. Нали не бързаш да се прибираш, Синди?

Тя кимна.

— Сигурно си отседнала в моя хотел. Ще те закарам, когато свършите със Стивънс.

Естествено той искаше да я разведе из фабриката, но Стивънс имаше предимство, защото беше собственикът. Клей погледна към пакета, който държеше. Какво ли му бе изпратила Маги? Припряно го разпечати, ала вътре намери само няколко празни листа и бележка с почерка на Маги:

„Когато съдбата почука на вратата ти, отвори й. Изненадан ли си кой е на прага? Успех!

Маги.“

Не можа да не се засмее. Тази Маги! Четеше мислите му. Това, което му бе изпратила, беше самата Синди. Каква чудесна възможност — без деца, без грижи…

Клей се чувстваше прекрасно, докато пътуваха със Синди към хотела.

— Мисля, че започва да ми харесва или просто повтарям думите на Стивънс — рече Синди.

— Той е страхотен мъж!

— Нима? Същото каза и той за теб. Разказа ми как се забъркал в голяма каша, ала въпреки загубите не спрял работата на фабриката около година, защото не можел да уволни хора и точно бил пред фалит, когато някой му споменал за „великия Клей Кинкейд“. Той мисли, че си магьосник.

— О, стига, Синди! Шегуваш се.

— Просто цитирам господин Стивънс. Клей, той е толкова горд със своята фабрика и с факта, че ще наема, а няма да уволнява работници. Смята, че ти си гений.

— Едва ли — засмя се Клей, докато паркираше пред хотела. — Просто следваме старото правило — открий какво липсва на пазара в момента и започвай да го произвеждаш.

— Не ние. Ти. Не всеки може да усети навреме промяната и да има смелостта да действа — докосна Синди ръката му. — Както казва Стивънс, ти си страхотен!

Ласкателствата на Синди го накараха да се почувства неловко, но все пак му стана приятно.

— Благодаря ти. А сега, преди да кажеш нещо, за което да съжаляваме, нека да отидем на вечеря.

Клей искаше вечерята да продължи дълго. Беше му приятно да седи и да наблюдава как пламъчето на свещта трепти по нежната й седефена кожа. Тя изглеждаше толкова привлекателна и някак ефирно лека. Никога досега не бе се държала толкова естествено и свободно. Клей искаше да я грабне и да я отнесе горе в стаята си.

— За какво мислиш? — попита го Синди, като му се усмихна.

— За флуидите…

— За какво?

— Няма значение. Изморена си от дългото пътуване и по-добре да те отведа в стаята ти. Имам големи планове за утре. Затова ме чакай във фоайето в девет. Облечи се спортно, защото ще бъде трудно…

— Къде ще ходим?

— Ами на излет — отвърна той, като се опитваше да потисне желанието си да я целуне. — Ще се видим утре — каза бързо Клей и си тръгна.

Когато се срещнаха във фоайето на другата сутрин, Клей забеляза, че е обула сандали и я заведе в един от хотелските магазини да купят нещо по-подходящо.

— Ще ми кажеш ли все пак къде отиваме? — попита тя, докато се качваха в колата.

— На планина.

— Но, Клей!

— Добре де, няма да те карам да се катериш. Дори всъщност не става въпрос за планина, а за Ред Рок, амфитеатърът Ред Рок. Нарича се така заради червеникавите скали.

— Театър на върха на планината?

— Не на върха, а вътре, изваян от природата. Един от природните феномени на света. Взел съм рекламна брошура и можеш да я прочетеш, като спрем да закусим.

Крайпътното кафене, което избраха, също не беше обикновено. В центъра на градината растеше старо дърво, в клоните на което пееха птички.

— Толкова е красиво и необикновено! — възкликна Синди, като гледаше как птиците пърхат из клоните. Чувстваше се превъзходно, може би защото бе с Клей. — Идвал ли си друг път тук?

— Да, много пъти. Но никога не съм ходил до Ред Рок. Любопитен съм да видя това чудо на природата.

— Аз пък никога не съм чувала за него.

— Аз също не бях, докато не започнаха пътуванията ми до Денвър. Също не бях чувал и за Стоун Маунтин, докато не отидох в Джорджия. Нито пък за Зибенгебирге, преди да посетя Германия.

— Аз никога не съм пътувала много.

— Никога не си пътувала!

— Не, не съм. Едно време си организирахме екскурзии, защото Дан имаше чудесна лодка.

— Разкажи ми.

— Е, не сме навлизали много навътре в морето, но сме плавали до доста интересни места.

— Разкажи ми за него.

— За Дан?

— Да, какъв човек беше той?

Тя се позамисли малко, преди да отговори.

— Беше приятен мъж. Забавен. Обичаше разни неща. Не само плаването, обичаше да ходим на театър, по ресторанти, по дискотеки… — За пръв път след раздялата им Синди говореше за Дан. Странно, че събеседникът й беше Клей. — Но не беше само забавен. По време на болестта на сестра ми той много ми помогна, но след това, като че ли му омръзна и се разделихме.

— Липсва ли ти?

— В началото да. Сякаш се отвори някаква празнина в живота ми, но след това грижите за децата ме погълнаха и…

— Да, разбирам, но се чудя дали и Дан се е чувствал така потиснат.

— Предполагам.

Когато излизаха от ресторанта, Синди си спомни думите, които Дан често й повтаряше с укор: „Ти си обсебена единствено от мисълта за децата…“.

Продължиха по маршрута и спряха само веднъж да се насладят на пейзажа, но нищо не можеше да се сравни с невероятната гледка на скалния амфитеатър. Като че ли някой гигант бе издълбал част от планината, като едновременно бе оформил места за зрители и голяма плоска скала за сцена. От двете страни се издигаха високи отвесни скали като завеси.

Синди беше като хипнотизирана от ефекта на палещите слънчеви лъчи, които се отразяваха в скалите. Клей стоеше безмълвен до нея и тя хвана ръката му, щастлива, че имат възможност да се насладят на невероятната гледка. Сякаш бяха се озовали нейде далеч от света, абсолютно сами.

— Няма туристи — успя да промълви Синди.

— Предполагам, защото няма представление тази вечер, а пък е и делничен ден. Харесва ми да бъда с теб тук, сега…

На мен също, помисли си Синди и побърза да заговори за друго. Как едно време не е било необходимо да има изкуствено осветление и седалки за зрителите, за да съществува един театър… След това прехвърлиха разговора на икономическа тема и Клей подчерта, че винаги на първо място се е интересувал от доброто на работниците и служителите си, отколкото от печалбите на компанията. Тя го погледна с гордост и каза:

— Щастлива съм да бъда част от компанията „Кинкейд“!

— А от моя живот?

— Не разбирам за какво говориш?

— Мисля, че добре разбираш. Защо ме отбягваш, Синди?

— Не те отбягвам.

Той повдигна нежно брадичката й и обгърна главата й. Когато погледите им се срещнаха, в очите му се четеше безкрайна нежност.

— Заради другия мъж ли, Синди?

— Друг мъж?

— Този, за когото си била сгодена. Много ли те нарани?

— Дан. Господи, аз никога не съм… — Тя млъкна и се засрами да признае, че никога не бе обичала човека, за когото бе смятала да се омъжи. — С Дан наистина имахме приятни мигове, но чувствата ми никога… Просто не бяхме създадени един за друг.

— Тогава от какво се страхуваш?

„От теб! — искаше й се да изкрещи. — Защото мога да те обичам както никоя друга досега, но ако един ден си отидеш…“

Точно в този миг заваля като из ведро и двамата се затичаха, за да се скрият от бурята под един скален навес.

— Добре ли си? — попита Клей, като оправяше мократа й коса.

— Всичко е наред. Прегърни ме, студено ми е!

Той я прегърна и усети топлината на тялото й.

— Така по-добре ли е? — попита той и я целуна по челото.

Синди се почувства като в рая. Усещаше ритъма на сърцето му въпреки плющенето на поройния дъжд, вдишваше свежия въздух и мириса на Клей.

— О, Синди…

Устните им се сляха в дълга страстна целувка. Целувка, изпълнена с нежност и покоряваща сладост. Цялото й тяло пламтеше от желание. Тя плъзна ръце под пуловера и докосна кожата му. Клей потръпна. Тя продължи да го целува по врата, брадата и с езика си усети соления му вкус. Искаше й се да му се отдаде изцяло, да даде воля на желанието, което напираше у нея, докато устните му я обсипваха с целувки. Синди чувстваше как сякаш се превръща в част от Клей, в част от дъжда и напоената земя, в част от океана, съществувал и преди милион години — вечно променящ се, но останал океан… Тя прегърна Клей отчаяно. Не искаше да го загуби, нито този тъй жадуван миг да отлети.

Прекрасното чувство не си беше отишло и на сутринта, докато тя се приготвяше да се срещне с Клей. Сега вече отношенията им бяха по-интимни отпреди, не чисто служебни. Споменът от вчерашния ден още пламтеше у нея.

Когато слезе във фоайето и го видя, знаеше, че и той се чувства по същия начин. Очите му го издаваха — топли и пълни с обожание. Тя не обърна внимание на другите, за нея съществуваше само Клей и магнетизмът му. Любов? Все още не искаше да го признава. Май беше суеверна. Каквото и да беше чувството, което изпитваха, тя искаше да продължава вечно.

Дори и в препълненото кафене го чувстваше близък. Те се смяха, разговаряха или просто мълчаха. Синди не бе се чувствала по-щастлива през целия си живот.

— Изненада, изненада! — дочу глас зад гърба си и погледна Клей в грейналите очи.

— Кларис! Нямах представа, че ще дойдеш. Ти си страхотно мила! Синди, това е сестра ми Кларис Едуардс и съпругът й Джордж.

Синди усети, че се задушава. Новодошлите бяха трима — Кларис, Джордж и една стройна тъмнокоса жена на име Джули Кемптън. Клей веднага намери маса, достатъчно голяма да ги побере. Синди бе седнала до Джордж, а Клей точно срещу нея, обграден от сестра си и тъмнокосата Джули. И двете се стремяха да привлекат вниманието му.

— Не бих пропуснала такова събитие за нищо на света. Когато чух за грандиозното откриване на фабриката, казах на Джордж да се обади на Лиза за покани и взех Джули с нас, защото бях сигурна, че ще ти е приятно да я видиш.

— Нали не възразяваш, Клей? — каза смутено Джули. — Бях нетърпелива да те видя отново. Доста време мина, откакто се видяхме.

Синди не чу отговора на Клей, тъй като Джордж я попита дали тя е новият финансов магьосник на компанията „Кинкейд“. Тя му отговори вяло колко е радостна от факта, че Клей е доволен от нея. Джордж доста я изненада, като отвърна, че е член на борда на директорите на компанията. Синди трудно успяваше да поддържа разговора с него, защото следеше репликите на двете дами срещу нея.

— Клей, спомняш ли си последния път, когато… Трябва пак да го направим… Спомняш ли си последния път, когато ти…

Синди с мъка осъзна колко малко познаваше Клей и онази част от живота му, за която говореше Кларис. Кларис явно целеше на всяка цена да обвърже Клей с Джули. Синди се почувства излишна. Ала точно в този момент се появи ново действащо лице.

— Ето къде си бил, скъпи! Когато не те открих във фабриката и в стаята ти, предположих, че може да си тук! — извика Лиза Дениълс, като застана зад стола на Клей и сложи ръце на раменете му. — Здравейте всички! Кларис, колко се радвам да те видя. Бях приятно изненадана, когато Джордж ми каза, че ще идвате. Откриването на фабриката наистина е грандиозно събитие за Денвър и бях толкова заета тази седмица…

„Тази седмица? Тя е била тук… с Клей?“ — помисли изтръпнала Синди и погледна ръцете на Лиза, които нежно галеха раменете на Клей. Той се изправи.

— Здравей, Лиза. Не очаквах да се появиш тук. Нали се познаваш с Джордж, Кларис и, разбира се, със Синди.

— Здравейте. Радвам се, че сте тук. А сега ще ме извините, но ще трябва да ви отнема този чудесен мъж. Забрави ли, че имаш среща с Леон Чембърс? Той ще ръководи церемонията и те чака в апартамента ми. Извинете ни, ще се видим довечера.

Нямаше значение за Синди, че Клей й прошепна: „Ще се видим по-късно“. Това, което имаше значение, бяха ръцете на Лиза, които нежно галеха Клей, и това, че бе стояла с него тук цялата седмица. „Изглежда само защото е била прекалено заета вчера, той прекара деня с мен“ — помисли си горчиво тя.

— Тази жена е истинска вещица! — процеди ядно Кларис. — Организирането на тържеството било им отнело цяла седмица. Всъщност колко му е да се организира едно тържество!

Същото си мислеше и Синди.

— Това не е обикновено тържество — намеси се Джордж.

— И така да е, защо трябваше да го отмъква? Нали уж тя организира церемонията! Защо Клей ще говори с водещия?

Джордж поклати глава и отиде да поплува в басейна.

— О, Кларис — каза Джули, — може би изобщо не трябваше да идвам. Клей е толкова зает…

— Джули, само почакай да те види в новата ти рокля! И не се тревожи за Лиза Дениълс. Тя го преследва от две години и още не го е уловила в капана си.

— Но тя е толкова красива!

— Не е по-красива от теб и скрий това изплашено изражение от лицето си! Изглеждаш като дете на първия учебен ден.

— Вие сте учителка, нали? — намеси се Синди, като се опита да завърже разговор.

— Да — кимна Джули и двете жени я погледнаха, като че ли не я бяха видели досега.

Синди се сети за думите на Маги: „Мисля, че една учителка, която Кларис му натрапи, му е позамаяла главата. Тя е доста привлекателна…“ Да, Джули беше красива. А Кларис имаше силното желание да я сближи с брат си. Ами Лиза, която нямаше нужда от ничия помощ? Или госпожица Денис Солтър, или която и да е от всички онези жени, които постоянно пърхаха около него? Всички те се бореха със зъби и нокти да го докопат. „Ами аз? Нима съм като тях… Не! Никога няма да стана една от тях!“

— Трябва да си тръгвам. Радвам се, че се запознахме. Ще се видим довечера. — Но тя знаеше, че няма да бъде част от действащите лица в играта „Кой ще хване пръв красивия и богат Клей Кинкейд“. Тя се качи в стаята и бързо приготви багажа си. Имаше самолет за Финикс след два часа. Остави бележка на Клей и повика такси.

Малко по-късно Клей се оглеждаше във фоайето на хотела и търсеше с очи Синди. Беше се обадил в стаята й, но нямаше никой. Може би беше в басейна?

Лиза го следваше по петите и говореше ли говореше:

— Наистина, Клей, не мога да те разбера! Официалната маса вече е запълнена, а госпожица Роджърс просто няма работа там. Защо толкова настояваш?

— Защото искам и тя да е там.

— Но как ще я представиш? Тя не ти е съпруга или роднина…

— Все още не, но… — Той спря, забелязал тъгата в очите й. — Лиза, ние винаги сме били добри приятели, но…

Нямаше нищо друго между тях. Той се бе опитал да й помогне след развода, защото бе се чувствала толкова нещастна. Лиза винаги измисляше нещо интересно и забавно, което много му харесваше. Това празненство, например, бе изцяло нейно дело. Клей не искаше да я нарани.

— Лиза, надявам се, че не си ме разбрала погрешно. Аз никога не съм… — Как можеше да й каже, че Синди се е превърнала в център на вселената за него и в сърцето му нямаше място за друга жена. — Лиза, аз…

Тя сложи пръст на устните му.

— Не го казвай, разбирам те, може и да не ми е приятно, но разбирам. Бъди щастлив.

Тя си тръгна и той се отправи към басейна, ала един хотелски служител го догони с думите:

— Господин Кинкейд, има бележка за вас!

„Клей, извини ме, че си тръгвам така внезапно.

Наложи се да замина за Финикс. Забавлявайте се добре на тържеството. Ще се видим в офиса на компанията в четвъртък.

Синди.“

Без никакво обяснение, като че ли не му дължеше нищо. Даже нямаше и една мила дума, само „Ще се видим в четвъртък…“

Колко делово!

Това не беше плесница, но Клей се чувстваше по същия неприятен начин, както ако му я бе зашлевила.

Тринадесета глава

Хубаво й бе да се види с родителите си отново. Бяха й на гости по Коледа и прекараха празниците с децата. Тя забеляза, че майка й е по-добре, въпреки че още ходеше с бастун след онази травма в крака.

— Мисля, че слънцето притежава лечебна сила — каза Анджела Роджърс, поостаряло, но красиво копие на Синди. Не беше толкова жизнена, както едно време, но ведрото изражение на лицето й се бе запазило.

— Тук е много уютно — каза Синди.

— Да, напоследък сме доста ангажирани — намеси се Алберт Роджърс, баща й. — Не можеш да си представиш колко много неща стават тук. Майка ти е много популярна сред местното общество от пенсионери.

— А баща ти се мисли за шампион по голф или поне всяка сутрин се опитва да го докаже.

Веднага след това Синди се обади на семейство Атууд, за да разбере как са децата. Джони вдигна пръв и тя едва сдържа сълзите си, като чу гласа му. Децата наистина й липсваха.

— Здравей, Синди! Само след два дни заминаваме на пътешествие! Дядо казва, че първо ще отидем до Ниагарския водопад, а после до Канада. Канада е друга държава, Синди…

— Вие май наистина си прекарвате чудесно?

— Да, а пък и дядо е страхотен! Искаш ли да говориш с Джейми? Джейми, на телефона е Синди.

Хлапето много се развълнува и също започна да й обяснява за предстоящата екскурзия, за това, че Канада е чужда държава с различно знаме от американското и свой химн. След това Синди поговори и с Тери, която пък бе много радостна с новата си кукла, подарена от баба й. Накрая госпожа Атууд се обади, за да й каже, че децата са добре.

— Не се тревожи за тях. Просто се отпусни и ти. Заслужаваш почивка.

Когато остана сама, Синди отново се замисли за деня, прекаран с Клей. Той беше великолепен! Подари й толкова прекрасни и незабравими мигове. За нея този ден се сливаше с вечността, щеше да го помни, докато е жива. Начинът, по който Клей я гледаше, прегръщаше, целуваше… Тя го почувства за момент толкова близък, но после… дойдоха другите. Галещите ръце на Лиза, Кларис и учителката — всички те бяха пред очите й.

„Само почакай да те види в новата ти рокля…“

Всички бяха такива интригантки. Синди прехапа устни, когато се сети за тюркоазенозелената си рокля, която наистина струваше доста пари. Тя изглеждаше толкова семпла на закачалката, но бе великолепна, като я облечеше.

И тя я бе купила, за да привлече вниманието на Клей, точно като Джули. Не, не беше вярно! Синди дори се опита да го отблъсне! Това беше, преди да осъзнае какво огромно значение има той за нея. Не, тя не беше интригантка! Не беше ли?! Ами пикникът с Марси, Стив, Клей и децата някоя слънчева неделя? Точно като две семейства, нали така си мислеше…

Синди сведе засрамено поглед. Наистина се бе опитала да използва децата.

— Синди, скъпа — извика я майка й, — готово е.

Тя седна на масата и се опита да забрави за Клей, както бе направила и в самолета. Разказа на родителите си за децата и колко щастливи се чувстваха заедно.

— Мисля, че не бях права за семейство Атууд — каза замислено Синди.

— Ние всички сгрешихме по отношение на тях — допълни майка й. — Те също имат своите проблеми, както и ние. Според мен Клер би предпочела децата да са при теб, Синди.

— Да, така е. Аз ги обичам и с нетърпение чакам да се върнат — усмихна се тя. — Просто не съм свикнала къщата да тъне в мир и покой.

После заговориха за брат й, който успешно бе завършил право и сега работеше в правна кантора.

— Финансовото му състояние е доста добро, решил е да се жени… — говореше майка й.

Джери бе с две години по-млад, а щеше да се жени, помисли си Синди.

— Ами на теб, Синди, харесва ли ти новата работа? — попита я баща й.

— Добре ми плащат, а и работата ми допада.

Тя нямаше намерение да говори за Клей, но нямаше как да не се спомене за сделките на компанията и за собственика й.

— Той е благороден човек, помага на хора, които са затънали до гуша в дългове и…

— Той е от едрите риби, нали?

— Албърт, остави Синди да ни разкаже.

— Но такива компании ме вбесяват! Те поглъщат малките предприятия и всъщност контролират цели сектори от икономиката — каза нервно той.

— Клей не цели това. Той иска само да помага на хората.

— Добре тогава, разкажи ми по-подробно.

— Клей никога не купува изцяло чужди компании. Той става партньор на собствениците, като държи да притежава само част от акциите и по този начин помага на хората да се измъкнат от кашата, в която са се забъркали. Той е човек, който постоянно рискува. Не можеш да си представиш колко ми е трудно да го предпазя от фалит в стремежа му да помогне на всеки бизнесмен, изпаднал в несъстоятелност, за който разбере.

— Синди, по-спокойно, яж си вечерята.

Тя успя да запази спокойствие, но не престана да говори. Когато майка й сервира десерта, баща й вече се бе отказал да спори.

— Добре, Синди. Твоят Клей Кинкейд наистина е рицар в бляскави доспехи. Не ми се яде сладолед, скъпа. Искам да отида в клуба да поиграя билярд. Е, Синди, твоята работа е действително много отговорна. Радвам се, че ти доставя удоволствие.

— Господин Кинкейд трябва да е много привлекателен мъж — рече майка й, когато Алберт вече бе излязъл.

— Да, така е.

Синди й разказа как е помогнал на Джони с тренировките по бейзбол и на Джейми с уроците по плуване.

— Сигурно му е приятно да прекарва толкова много време с децата. Женен ли е?

— Още не, но има много обожателки.

— О, какво по-точно имаш предвид?

Синди отново се разгорещи, докато й разказваше за потока жени, преминаващи през кабинета на Клей. Разказа също за Лиза и Джули в Денвър, но не спомена единствено за себе си и за разходката им до Ред Рок.

— Та той е истински Дон Жуан! — възкликна Анджела разочаровано.

— Малко е пресилено да се каже, въпреки че пресата му е лепнала подобно обвинение. С една дума той просто е мил и особено що се отнася до женската половина на обществото. Мисли се за нещо като закрилник…

— Закрилник? Мисля, че той има нужда от закрила от всичките тези жени! — Анджела стана и започна да разтребва масата. — Разкажи ми още нещо за него. И ти ли си…

— Какво аз?

— И ти ли си хлътнала по него?

— Разбира се, че не!

— Странно…

— Но, мамо!

— Е, хайде, Синди. По всички личи, че си падаш по него. Никога досега не си ми говорила за някой мъж толкова много. Дори и за онзи Дан, за когото беше сгодена.

— Това не е защото… Аз просто… — Синди не бе в състояние да отрече, че го харесва. — Ти не можеш да се поставиш на моето място, мамо! Не можеш да си приставиш как се чувствам. Всичките тези жени… — млъкна Синди отчаяно.

— Това никак не ме изненадва. Той е мъж, за когото всяка жена би искала да се омъжи.

— Да, така е — съгласи се унило тя, като си спомни за търпението му с децата и нежните му целувки.

— Обичаш ли го, Синди? — седна майка й срещу нея.

— Аз… О, да! — Сълзи потекоха по страните й. — Обичам го, мамо! Никога не съм изпитвала подобно чувство към който и да е било друг мъж! Но аз не искам да бъда една от тях.

— Той е мъж, за когото си заслужава да се бориш. Една малка надпревара не би ти навредила, дори напротив…

— Но това не е игра!

— Не си права, скъпа, това е най-важната игра в живота!

— Но ако наистина ме обича, той нямаше да обръща внимание на другите…

— Мъжете са доста по-уязвими и по-слаби от жените, скъпа. Точно за един такъв съм се омъжила.

Синди погледна майка си и си спомни думите на Маги: „Клей е много уязвим, особено когато става въпрос за красиви и безпомощни жени“.

— Но, мамо, аз нямам време да преследвам някой мъж. Стигат ми работата и децата.

— Децата са си деца. Радвам се, че ги пое под грижите си, тъй като нямаше кой друг да го направи. Но и тогава, и сега се тревожа. Е, исках да заместиш майка им, но след раздялата ти с Дан…

— Наистина се радвам, че се разделихме, мамо. Едва сега разбирам, че никога не съм го обичала истински.

— А сега обичаш този мъж — Клей Кинкейд.

— Да, но аз…

— Слушай! Ще споделя нещо с теб, което никога досега не съм казвала. Сестра ти и Джон се обичаха много, когато се ожениха. Но щом децата се появиха… Навремето говорих с нея за това и не казвам, че вината е изцяло нейна, но изглежда, че тя се интересуваше само от тях. Изостави Джон и… Всъщност знаеш какво стана.

Синди кимна. Горката Клер! Тя се сети за Марси и Стив, които се чувстваха толкова щастливи с Керън.

— Мъжете също имат нужда от грижи, Синди. Понякога дори колкото децата.

— Да.

— А понякога имат нужда и от закрила, като нас. Някои от тези жени, за които ми разказа, може би се интересуват главно от парите му, а не от самия него. А относно теб, струва ми се, че си по-загрижена за бизнеса му. И, скъпа, просто се опитай, когато е с теб, да бъде по-щастлив, отколкото с която и да било друга.

„Хм… Изглежда нещата не са потръгнали добре“ — помисли си Маги, като видя мрачната физиономия на Клей в понеделник сутринта.

— Добро утро, господин Кинкейд. Как беше празненството?

— Страхотно! Все едно сме спасили Денвър.

— Изглежда всички важни клечки са били там?

— Да, освен Синди. Все пак ти благодаря, но се случи така, че се наложи спешно да замине за Финикс, без дори да ми каже причината.

— Така ли?!

— Не мога да я разбера и вече започвам да се изморявам, Маги. Знаеш как е, когато всички ти досаждат наведнъж. Дойдоха Кларис и съпруга й с онази нейна приятелка Джули, а на всичкото отгоре и Лиза беше там. Само за минута обърнах гръб на Синди и тя изчезна, като ми остави само някаква бележка. — Той отиде до прозореца и погледна навън, подрънквайки нервно с ключовете в джоба си. — По дяволите! Наистина не мога да я разбера. Толкова много се сближихме там и щях да й предложа да отида с нея до Финикс, но… В един миг сме близки, а в следващия тя е студена като лед!

— Може би просто толкова си свикнал на внимание от страна на околните, че не можеш да разбереш онези, които се опитват да бъдат по-предпазливи…

Когато Синди влезе в офиса в понеделник сутринта, още чуваше думите на майка си: „Работата е твоето препитание, скъпа, а любовта — твоят живот. Ако си щастлива да я откриеш, отдай й се напълно“. Тя беше готова да изпълни съвета на майка си.

Наистина обичаше Клей и беше хубаво, че можеше да го признае открито. Синди харесваше всичко у него — небрежната му усмивка, желанието му да се грижи за всички — за децата, за самата нея…. Тя затвори очи и за кой ли път си спомни пътуването им до Ред Рок. Целувките му… Но нима те доказваха любовта му към нея?

Да, тя се съмняваше, че я обича. Страхуваше се. Той бе толкова богат и красив, че можеше да разбие сърцето й, а после да изостави и нея, и децата…

„В живота не може без да рискуваш, Синди!“ — бе казала майка й. Наистина, миговете, прекарани с Клей, нямаха равни в живота й. Тя щеше да се бори да ги съхрани и нищо друго нямаше значение. Но дали така стояха нещата за него? Щеше ли да му донесе щастие? Или поне малко повече, отколкото някоя друга?

Синди си спомни за Джули, за Лиза и Денис.

Не искаше да мисли за другите жени, а само за него. Дали я обичаше? Искаше час по-скоро да прочете отговора в тъмните му очи. Искаше да го докосне…

Клей не беше в кабинета си.

— Има няколко срещи тази сутрин и делови обяд. Сигурно няма да се върне скоро — каза й Маги. — Нещо спешно ли има?

— Не, нищо спешно. Мога да почакам.

Но не можеше. Нетърпелива бе да види Клей и чуе топлия му глас.

— Хареса ли ти малката ваканция, Синди?

— Да, благодаря ти — отвърна тя на Маги и й разказа за посещението при родителите си.

— Но си пропуснала голямото тържество — с упрек рече Маги.

— Свободното време, с което разполагах, бе твърде кратко и предпочетох да го прекарам с родителите си.

— Разбирам. Понякога някои неща имат предимство пред други.

— Да, така е — рече Синди, смутена от погледа на Маги, който я караше да се чувства виновна.

По-късно следобеда тя отново се отби при Маги.

— Някакви новини от Клей?

Том, който току-що бе дошъл в офиса, й отговори:

— Клей е на новия обект. Мисля, че е решил да разруши сградата на баща си тухла по тухла и да я съгради отново. — Той извади лулата от джоба си и добави: — Това момче наистина е много сантиментално.

— Е, и ти не изглеждаш много весел — рече Маги. — Какъв ти е проблемът? И не изхвърляй тютюна от лулата си в моето кошче за боклук!

Том я прибра сърдито в джоба си и измърмори:

— Жени!

— О, Том, мислех, че си загрижен за нас — рече Синди.

— Вярно е. Вие имате право на чист въздух и на всички други права също, но ще ви доверя нещо. Адски много време трябва на една фризьорка да стане експерт в нашата компания.

— Да, разбирам — каза Маги. — Денис Солтър ли е поводът за нервността ти?

— Точно така. Тя не може да различи чук от стик за голф, но не се смущава постоянно да се мотае наоколо с десетсантиметровите си токчета — избоботи Том и напусна офиса, като продължаваше да мърмори нещо под нос.

— Мъже! — извика Маги престорено презрително след него. — За какво й е чук? Няма тя да събаря сградата, я!

Не го правеше заради Маги, повтаряше си Синди, докато пътуваше с таксито към новия обект. Можеше да го види и утре, на нея не й трябваше подписа му. Отиваше там, за да го види, и не бизнесът бе основната причина.

В района на обекта почти всички сгради бяха съборени. Стените само на няколко къщи все още стърчаха сред хоросан и купчини тухли. Работният ден бе завършил и с изключение на няколко работника, които си тръгваха, не се виждаше никой. Изненадан от гледката на разрушените сгради, шофьорът се обърна към Синди:

— Сигурна ли сте, че тук искате да ви оставя, госпожице?

— Да — отвърна тя и погледна към пететажната сграда, която се издигаше непокътната.

Къщата на баща му. Клей трябваше да е там.

Тя плати сумата на шофьора, слезе и се отправи към входа. Притискаше куфарчето плътно до гърдите си и се чувстваше малко глупаво. Не беше необходимо да идва чак дотук заради Клей. След като месеци го бе отбягвала, сега се налагаше да го догони, защото не можеше да чака нито ден повече.

Синди видя двама мъже да товарят камион, паркиран пред вратата. Когато отново влязоха в сградата, тя изтича след тях с намерението да ги попита къде може да намери Клей. Вътре цареше полумрак. Тя присви очи, за да свикне с тъмнината и изведнъж дочу гласа на Денис:

— Добре, това е за днес момчета! Утре ще продължите. Заключете камиона, преди да си тръгнете.

Мъжете излязоха навън и Синди се приближи към Денис.

— Извинявайте, госпожице Солтър, дали господин Кинкейд е още тук?

Денис се обърна към нея и тя видя колко безпомощна и в същото време невероятно красива изглежда тя.

— Не съм съвсем сигурна къде се намира в момента, но моля ви, внимавайте, защото сградата е в ремонт и е твърде опасно наоколо. Искате ли да му предам нещо от ваше име?

— Не, няма нужда. Просто дойдох да подпише някои документи.

— О, тогава ги дайте на мен. Ще се погрижа да ги получи.

Синди се ядоса, но отговори спокойно:

— Съжалявам, това са секретни документи.

— Не се притеснявайте! Аз лично ще му ги предам. Мисля, че господин Кинкейд няма да остане доволен от визитата ви тук. Не ме разбирайте погрешно, но трябва да обсъдим с него някои доста важни неща след малко…

— Ще го намеря и сама — рече Синди и се усмихна криво.

Ала Денис й препречи пътя.

— Почакайте малко! Предупреждавам ви да бъдете по-внимателна към мен, ако държите на кариерата си.

— Моята кариера?!

— За ваше сведение, аз и господин Кинкейд имаме да обсъждаме изключително важни бизнес решения и да…

— Бизнес решения?

— Да. Това може да ви изненадва, но компанията „Кинкейд“ възнамерява да се слее с компанията на баща ми.

Сливане?! Горката жена! Напуши я смях.

— Не, госпожице Солтър, въобще не съм изненадана. Всяка губеща компания в тази страна би искала, както се изразихте, да се „слее“ с компанията „Кинкейд“.

— Тогава ще ви е доста интересно да научите, че господин Кинкейд особено държи на сливането на двете компании.

— Това също не ме изненадва. В течение съм на опитите му да подпомогне компанията ви, за да не се налага да уволнявате хората си, това е напълно в негов стил. Голяма грешка е да смятате, че той го прави заради вас. Мисля, че господин Кинкейд е твърде любезен и затова все още не ви е казал да се върнете отново във фризьорския салон и да оставите бизнеса в ръцете на някой, който си разбира от работата.

Зад тях се чу покашляне и когато двете се обърнаха, видяха Клей да стои наблизо.

О, господи! Дали бе чул разговора им?

— Господин Кинкейд, търсих ви, за да поговорим относно…— подхвана бързо Денис.

— Не сега, Денис. — Той гледаше Синди със странно изражение. — Искала си да ме видиш, Синди?

— Само за да подпишеш някои документи, но това може да почака, ако си зает — каза тя смутено и понечи да си тръгне. Бе изпаднала в доста неловка ситуация.

— Синди! Почакай!

Но тя затича към изхода.

— Синди, объркала си посоката!

Не я интересуваше. Искаше да се махне възможно най-бързо от това място. Изведнъж стъпи накриво и се подхлъзна. Ако Клей не бе я подхванал, щеше да се просне в прахоляка.

— Синди, смешно е да ревнуваш.

— Не ревнувам… — Тя се отскубна от ръцете му и побягна.

— Ревнуваш! Затова избяга от Денвър — продължаваше да говори той, като я следваше по петите. — Виж, обещавам ти да… О, по дяволите!

Синди чу страхотен шум от падане зад гърба си и се обърна. Клей се бе строполил на пода и тя мигновено се втурна към него.

— О, Клей! Удари ли се? — Той седеше и нещастно опипваше крака си. — Съжалявам, Клей. Може ли да видя? Боли ли те?

Той я погледна намръщено.

— Дай да видя проклетите документи, които искаш да подпиша!

— Не, остави. Нека да погледна дали…

— Дай ми документите! — Гласът му прозвуча застрашително и тя му подаде папката.

— Нека все пак да видя — дръпна тя раздрания му панталон нагоре и погледна раната.

— Нищо ми няма, по-важно е да оправим първо това — каза той и й подхвърли документите.

Тя погледна и не можа да повярва на очите си. Той бе написал:

„Обичам те, Синди. Ще се омъжиш ли за мен?“

— Аз… — Тя отново погледна листа, като не вярваше на очите си. — О, Клей, сигурен ли си?! Наистина ли искаш да…

— За бога, Синди! Само не ми казвай, че си изненадана след всичко, което преживяхме заедно. А това тук е най-искреното ми желание — посочи той листа. — Просто ми отговори на въпроса!

— О, Клей! Да! — Тя го прегърна и обсипа лицето му с целувки. — О, да, Клей! Да. Да… Обичам те! Толкова те обичам!

Той се усмихна и я прегърна.

— Ако знаех, че ще си толкова благосклонна, щях да изложа намеренията си писмено много отдавна.

— Е, хайде, не се възгордявай!

Тя самата се чувстваше горда и все още не можеше да повярва, че ще сподели живота си с този изключителен мъж, а също и… Тя се изправи и го погледна в очите.

— Клей, ами децата? Зная, че ги обичаш, но… — Тя му отправи плаха усмивка. — Винаги ли ще бъде така? Сигурен ли си, че…

— Знам как да бъда втори баща, защото имам твърде голям опит с моите втори бащи. Сега напиши отговора и се подпиши тук! — посочи той устните си.

Щастлива, Синди се подчини.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.